Vec
prvom novelistickom zbirkom Nepoznata Bosna (1937), najavio je Novak
Simic (1906 Vares-1981 Zagreb) svoj osebujni izraz u kome dominira
psihologizam s osloncem na osjecajnost, a razvijao ga je i u novelama
Suton Taslihana (1937) i romanu Vocnjak (1938), stvorivsi svoj uzorak
lirski intoniranog pripovijedanja s pomocu modernih psihoanalitickih
sondaza o patrijarhalnoj Bosni, s puno karakteristicnih boja, mirisa
i zvukova, natopljenih erotizmom ali bez bolecivo-sentimentalnih
tonova. Premda je poceo kao pjesnik socijalnom poezijom, a pjesnickih
se ambicija nije odricao ni do kraja tridesetih (zbirka pjesama
O cadji i travama, 1940), Novak Simic bio je uistinu pjesnik, ali
ne u stihovima nego u prozi. Poslije drugoga rata dvaput je preradjivao
prvi roman (Brkici iz Bara, 1947; Vocnjak, 1965), upadajuci u zamke
socrealistickog utilitarizma i otimajuci se iz njih, ali je romanom
Braca i kumiri (1955) izveo neocekivani zaokret: urbana, industrijalizirana
sredina s problemima covjeka i njegova polozaja u njoj dolazi u
srediste njegove pozornosti. Vise gradjen nego stvaran, dospassosovski
mozaik strukturiran od vise proznih fragmenata, ranije vec objelodanjivanih
pod raznim naslovima, Braca i kumiri svjedoce o dugotrajnom stvaralackom
naporu Simicevu da svojoj zivotnoj temi nade vlastiti izraz i odgovarajucu
formu. Moderni gradski roman u kome psihoanalitik i ekonomist (to
je Simic i po struci!) podrobno rasclanjuje uspon i pad svemocnoga
tvornickog magnata, s jednakom bujno razvedenom recenicom koja i
opisuje i analizira i izrazava - sve to karakterizira ovo Simicevo
u cjelini najznacajnije djelo o opreci biznisa i politike.
ZAPISI O SIMEUNOVICI I AHMET JUSUFU
I. Dva lika
Simeunova
Zaturivši zeh
od naočala za uši, dok bijedolik zimski su mrak meko sjenči sobu
duguljastim sjenama pa stvari i naša lica tamne uz blago pucketanje
vatre tetka Vasilija govori:
— Turčin je
gospodario, pustahije i janjičari zulumćarili po ovoj zemlji, ali
bolje se živjelo nego danas. Živio je tada i Simeun, bogat trgovac,
ni broja mu se blagu nije znalo. Osilio se: nije se bojao ni paša
ni kajmakama. Kuća gdje je stanovao zauzimala pola mahale, bila
zidana od prepečene cigle i kamena. Veliku bašču opasivao visoki
zid. Mislili Ijudi, mislio i Simeun: — nitko mu nije ravan.
O krsnom imenu, vele zlatnu je siniju za sofru postavljao, atovi
mu se mjerili s vezirovima. A evo danas, gdje je stolovao ni trag
mu se ne zna, trava raste, guje i akrepi se legu.
Bogobojazno
stječući mal, slažući dukate, ušao Simeun u starost i sve je izgledalo:
i smrt će dočekati prav pred Gospodom. Kad uzočas umrije mu žena
i godinu dana po njenoj smrti već u šezdesetoj, starac se povampiri.
Da li Svevišnji diže ruke od njega ili mu usud tako dodijeli? —
tek rastrka se starkelja, pomami za mladicom, kćerkom pekara Gvozde,
latinkom s Horvatina, zabudalasa gore od ikakva mladića. A ona istom
se zadjevojčila, dijete štono rijet, bosonoga trči, bale joj iz
nosa vire, ni mrva što joj se oko usta kupe otrti ne zna. Baš tako.
Salamentao Simeun Gvozdu, a tko će zlatu odoljeti; sinove, tri sina
kao tri hrasta, iz kuće istjerao, protjerao čak na Bakije, pa ženu
sebi doveo. Zinu Sarajevo, zinu i zagraja, pa se domala i smiri.
Zaboravilo se vremenom na Simeunovu ženidbu.
Ali netko ipak
na nju nije zaboravio, netko čije se ime ne spominje, onaj što ga
Svemogući posla radi grijehova naših. Jer sve ima svoje mjesto na
svijetu po premudrosti Gospodnjoj, pa i on. Zato vam i jeste svagdje.
Gledaš: pauk se s tavanice spušta, mrežu plete ili osa zuji oko
nosa, zvrnda, ne vjeruj! U ormaru krcka, miš je veliš, pa gle i
potrči bezakonik, sivuškast, malen, mete repićem, očicama striže
—prekrsti se, udri metlom. Podobu mišju on naročito voli, ali ni
druge mu nisu naodmet. Tek samo iznikne u cvrtku prašine, zagrakće
kao gavran, zahukće kao ćuk. Crno mu je boja, da se zna. U sobnjem
kutu u trvolju sjedi, kao baja za ognjištem mili, kao žabac na put
ti iskoči, kao crn mačak na pragu zaprede. Tko će mu stati na kraj
kad se u čovjeka, priliku božju, hoće da uvuče.
Otišao dakle
pola godine po ženidbi Simeun u Stambul po robu, kuću samu na mladi
i izmećarima ostavio. Mjesec dana što je na putu, kad Simeunovica
ču po mahali topot konja i graju. Noć je uveliko, jacija kako je
kuisana ima nekolika dobranih sati, zaptije su davno izvikale trnjenje
ognjišta, pasmandžije obišle klepećući sabijama čaršiju, a ona sjedi
kraj oskudna fenjerčića. Žućkasto sja fenjer: po doksatu se plete
vinova loza, iz lišća vire plavičasti grozdovi i tama. Jagluk veze
Simeunovica, čevrmu za brata, a ono ona graja i topot tup pa pred
kuću. Tko li je ovo — pita se Simeunovica — ne može biti Simeun,
a drugi tko će prispjeti u ovako kasno doba i s halabukom. I nije
joj bome lako pri duši. Da zovne babu Ljubu ili nijemog Aćima izmećara?
Slaba korist. A zvekir tuče o vinata. Siđe sva nezbesna u avliju.
“Tko je?” — kaže, a sva je hladna kao mrtvac. “Zar spavaš na ušima”,
ču na zaprepaščenje Simeunov glas. Strah je kao prolazi, ali joj
ruke svejedno dršču dok otvara vrata.
Zbilja (sve joj je nekako neobično, nekako nije na svome mjestu):
konji su s tovarima tu, sluge na njima, tupa-lupa —kroz avliju prokuljaše,
tupa-lupa — stajama se uputiše, a zadnji izbi Simeun smrknut i kao
ljut nešto.
- Večerat neću,
jeo sam — viče još s vrata — nego ispeci kavu! — i pravce se (ni
da je poljubi, ni za zdravlje upita po običaju) uputi u veliku gostinjsku
sobu.
Pođe ona za
njim s legenom i ubrusom da mu opere noge, kad ono on se nije ni
izuo i ispružio po minderluku, već stoji nasred sobe, leđa okrenuo,
fes zaturio do polovice čela.
-Šta je? —
pita ne okrećući se — zar je kava gotova?
-Zaboravio
si se izuti — odvraća ona i saginje mu se nogama.
-Ostavi to — povlači on noge, pa umalo da je ne gurnu, tako se naglo
trže.
-Ni fesa nisi
skinuo.
-Čuješ li,
ženska glavo, — brecnu se — rekao sam ti da ispečeš kavu, za ostalo
te nije briga.
Ražalilo se
Simeunovici što je večeras takav, budi bog s nama, nikad nije bio;
valjda su poslovi zapeli. Prosuzila malko, rukom obrisala oči. Unijela
kavu.
-Sjedi — veli
joj on, a svejednako je u fesu i zaokrenut. Ona čučnu i napuni findžane.
A on se spusti
prema njoj. Tada mu ona prvi put te večeri vidje oči. Fes mu je
još uvijek zaturen na čelo, ispod njega je bode mrk pogled. Zatresoše
joj se ruke, proli se kava po haljini.
-Zašto dršćeš?
— uščudi se on, a glas mu je dubok kao iz badnja.
-Nemoj me tako
gledati — skoro je vrisnula. — Kakve samo oči imaš, kao da nisi
ti!
-Tko? — upita
Simeun i nagnuo se preko sinije. I gle, kako se naginje, vidi Simeunovica:
oči kao da mu rastu. Približuje se jedno drugome, fes se sa čela
odmiče, čini se: mjesto dva postaje jedno oko. Raste uvis, stvara
se nasred čela, sja. Oko krupnije od oraha, skoro kao kaveni findžan.
Usijano krvavo, da te, i ako si najprisebniji, hvata jeza. Ukočila
se Simeunovica, obamrla, glas joj postao cičav kao u janjeta kad
ga kolju.
-Jest — provalilo
najzad iz nje — nisi ti to, Simeune— a u licu došla bijela kao kreč.
-Da — rekao
je — imaš, ženo, pravo — i skinu fes.
Tada se ona
samo zaokrenula i pala.
Opazila je dok je gubila svijest u prorijetkoj kosi više ušiju male
roščiće. Bilo joj jasno sirotici: sam nečastivi u Simeunovu liku
to s njom sjedi. Kad je pala, lupila glavom o pod. Pričinjalo joj
se. U zbilji nije se ni makla s divanhane. Fenjer je izgarao i dimio
se sve slabije: ležala je u dubokoj nesvijesti.
…………………………………………………..
Novak Simić:
Suton Tašlihana, izdanje DHK, Zagreb 1937.
![](../slike/navrh.gif)
|