U
početku bijaše «De Administrando Imperio»......mirne
bi se duše moglo reći o tome opsesivnom djelu
hrvatske, crnogorske, srpske i bošnjačke historiografije.
Budući da ne kanimo davati detaljni prijegled
nastanka i utjecaja toga povjesničarskoga spisa
(pretpostavljamo da je potencijalni čitatelj već
obaviješten o osnovama)- samo ćemo izložiti kratak
prikaz toga djela iz pera pokojnoga povjesnika
Mladena Švaba, nakon kojega slijedi tekst izdavača
spisa Konstantina Porfirogeneta u kojemu je sadržana
svojevrsna isprika: naime, novo je izdanje, iz
2003, zapravo samo pretisak hrvatskoga Tomašićeva
prijevoda iz 1918, kao i grčko-engleskoga paralelnoga
teksta Moravcsika i Jenkinsa iz 1949. Nažalost,
zbog prerane Švabove smrti nije ozbiljen projekt
novoga, kritičkoga hrvatskoga prijevoda koji bi
inkorporirao suvremene znanstvene spoznaje i dao
prikaz dominantnih, često suprotstavljenih tumačenja.
Nakon prikaza samoga djela i kratkoga opisa glavnih
interpretacija, navest ćemo najprovokativniju,
akademika Luje Margetića, kao i najuravnoteženiju,
Radoslava Katičića.
![](../images/24032004/porfirogenet.jpg)
Konstantin
Porfirogenet: O upravljanju carstvom, Dom i svijet,
Zagreb 2003
PREDGOVOR
I.
Tomašićev
prijevod spisa De
administrando imperio,
nastao u drugom desetljeću XX. vijeka,
objelodanjen je u Vjesniku
kr. Hrvatsko-Slavonsko-Dalmatinskoga zemaljskog
arkiva,
20, 1918, str.
22-29, gl. 1-36, s instruktivnim Tomašićevim uvodom
pod naslovom »Život i djela cara Konstantina VII.
Porfirogenita«, str. 1-21, na istom mjestu. Sam
Tomašić nije vidio svog prijevoda jer je ratni
broj Vjesnika... dotiskan
poslije njegove smrti. Emilij Laszowski, Tomašićev
rođak, priredio je preostali rukopis Tomašićeva
prijevoda istog djela, gl. 37-53, i objelodanio
ga u Vjesniku
kr. državnog arkiva,
II, serija 8,
1928, str. 1-70. Time je ovo djelo u cjelini prevedeno
na hrvatski jezik.
Dosta
je razloga za novo izdanje dopunjeno grčkim izvornikom
i engleskim prijevodom. Spomenimo ponajglavniji.
Prijevod s komentarom N. Tomašića nije širem čitateljstvu
osobito pristupačan, a to je i jedini prijevod
tog cjelokupnog djela, toliko važnoga za najraniju
povijest Hrvata, napose za rješavanje problema
njihove pojave u ranom srednjem vijeku na istočnoj
obali Jadrana i u njezinu zaleđu. Samo taj razlog
opravdava njegovo ponovno objelodanjivanje, a
da i ne spominjemo da nije objavljen grčki izvornik.
Nakon
1918, odnosno 1928, pojavio se niz studija, rasprava,
monografija, kritičkih izdanja careva spisa De
administrando imperio, kao i prijevoda,
djelomičnih ili potpunih, koje, dakako, Tomašić
nije poznavao. Spomenut ćemo samo najvažnije
od tog obilja. Starija izdanja i historiografija
kojom se služio Tomašić čitalac može naći u Tomašićevu
uvodu i brojnim bilješkama uz njegov prijevod.
Godine 1949, nakon višegodišnjih priprema - Drugi
svjetski rat otežao je njegov završetak i tiskanje
- Gyula Moravcsik, koji je još 1939. pisao o potrebi
kritičkog izdanja1 spisa «De administrando
imperio», objelodanio je takvo izdanje
u Budimpešti, s usporednim prijevodom na engleski
jezik R.J.H. Jenkinsa. Bila je to podloga za drugi
svezak, Beograd 19592, ambiciozno zamišljenog
niza o bizantinskim vrelima za povijest Južnih
Slavena, što ga je poslije rata pokrenuo Georgij
Ostrogorski, bizantolog svjetskoga glasa, koji
je izbjegao iz Sovjetske Rusije, a sadržavao je
djela Konstantina Porfirogeneta u redakciji Božidara
Ferjančića i s njegovim uvodom i opširnim komentarima
gl. 29-36 spisa «De administrando imperio»,
nekoliko redaka iz spisa De thematibus,
tek nešto više iz također Konstantinova djela
De ceremoniis, te odlomak iz Bazilijeva
životopisa. Glava 29. nije ušla u ovo izdanje
u potpunosti - ispušten je opširan prikaz posvećen
saracenskom vojskovođi Soldanu. Već je Stjepan
Antoljak upozorio na to da Ferjančić uopće ne
spominje da je carev spis «De administrando imperio»
u cijelosti preveo N. Tomašić.3 Moravcsik-Jenkinsovo
izdanje iz 1949. čini cjelinu sa sveskom komentara
koji je ugledao svjetlo dana tek 1962. u Londonu.
Tada je pod uredništvom R.I.H. Jenkinsa objelodanjen
kao drugi svezak Commentary uz
Constantin Porphyrogenitus, De Administrando Imperio,
koji su uz Jenkinsa sastavili - svaki za svoju
najužu struku - tada vrlo ugledni svjetski bizantolozi:
F. Dvornik, B. Lewis, Gy. Moravcsik, D. Obolensky
i S. Runciman. Gotovo 221 stranica komentara male
osmine. Za nas najzanimljivije glave, 29-36, komentarom
je popratio F. Dvornik, a djelomične posljedice
toga osjećaju se još i danas. Naime, Dvornik se
služio uglavnom historiografijom objelodanjenom
na svjetskim jezicima, ne poznavajući u dovoljnoj
mjeri hrvatsku i druge južnoslavenske historiografije,
iako navodi glavne njihove radove, nažalost, čini
se, iz druge ruke. Nepunih pet godina kasnije
ponovno je objelodanjeno Moravcsik-Jenkinsovo
kritičko izdanje spisa De administrando
imperio iz 1949, ali kao New
Revised Edition, Washington 1967.
Prvo izdanje iz 1949, komentar iz 1962. te drugo
ispravljeno izdanje iz 1967. spisa De administrando
imperio popraćeno je brojnim relevantnim
ocjenama i prikazima. Njih je popisao R. Benedicty
u časopisu Acta antiqua, 1962,
1-3, 307 i d. Bila je to podloga za njihovu skupnu
ocjenu, koju je objavio G. Gyorfy u Byzantinische
Zeitschrift, 55, 1962, 2, 302-309,
gdje se pokazuju sve opravdane primjedbe upućene
Moravcsiku, ali i sastavljačima Komentara.
Nažalost, hrvatska historiografija u svojim
radovima nastalim prije 1962. te primjedbe, bilo
iz brojnih ocjena bilo iz Gyorfyjeva rada, u svojim
raspravama nije uopće uzela u obzir.
Upravo
tri glave 29-31. presudne su za pojavu Hrvata
na istočnoj obali Jadrana i u njezinu zaleđu,
pa se uglavnom o njima vodila i glavna rasprava.
Pitanjem pojave Hrvata i tadašnjim stanjem historiografije
o toj problematici bavi se Nada Klaić u posebnoj
raspravi, »Marginalia uz problem doseljenja Hrvata«.4
U raščlanjivanju vijesti gl. 29-31. spisa De
administrando imperio (dalje
DAI), ne ulazi, već prihvaća gledišta koja
su rezultat Grafenauerova rada5, utvrdivši
da je ovaj ponovnim raščlanjivanjem relevantnih
vrela poljuljao Hauptmanovu konstrukciju.6
Za konačan zaključak poziva se na završne riječi
Grafenauerove iz 1952. te dodaje da »ne bi trebalo
u okvirima narodne predaje govoriti o dvostrukoj
slavenskoj seobi, već o hrvatskoj i avaro-slavenskoj«.
N. Klaić drži da ne ne bi trebalo precjenjivati
ulogu Slavena u borbama s Avarima, jer »čista
i prerađena narodna tradicija zna u toj ulozi
samo Hrvate«.7 Također drži da su Hrvati
morali nakon pobjede nad Avarima imati položaj
u odnosu na Slavene kakav su imali i Avari prema
Slavenima. Upozorava na to da Grafenauer nije
»ponovio ništa o nabačenoj misli, naime o dvostrukoj
hrvatskoj seobi na jug«, te zaključuje da »stoga
historiografija treba da se vrati na svestrano
istraživanje ovog neobično zanimljivog, a ipak
još neriješenog problema«.8
Prvo
poglavlje Povijesti Hrvata N. Klaić
ugledalo je svjetlo dana kao skripta.9 U
»Pregledu« je zaključila da je tek »podrobnija
naliza djela (DAI, M.S.) pokazala da je
30. pogl. ušlo u djelo kasnije i da mu prema tome
nije autor sam car«10 te drži da je
»nepoznati autor mnogo savjesniji i iskreniji
od Konstantina Porfirogeneta u donošenju podataka
o Bijelim Hrvatima i Bijeloj Hrvatskoj, izbacivanju
Heraklija iz hrvatske povijesti i da je Konstantinova
redakcija doseljenja zamijenjena s narodnom tradicijom
- pričom o petero braće i dvije sestre koji su
doveli Hrvate na Jug«.11 Dakle, prema
N. Klaić, anonimni autor »30. pogl. uživa s pravom
mnogo više povjerenja historičara nego car pisac«12
zbog svojih točnijih podataka kao i za nas vrlo
važnih vijesti - podrazumijeva još i popis županija
i vijesti o odnosima gradova prema zaleđu, tj.
podatke o tributu.
Pri
uvrštenu tog poglavlja u Povijest Hrvata
u ranom srednjem vijeku, Zagreb
1971, N. Klaić osim stilskih ne izvodi druge promjene
svojeg shvaćanja kako ga je iznijela 1966. i 1967.
S tim shvaćanjem sukladan je i prikaz »Doseljenja
Hrvata« u istoimenom poglavlju u njezinoj Povijesti
Hrvata, 133-140. Relja
Novaković je na vrlo osebujan način pristupio
raspravi o 29. i 30. glavi DAI.13
Tekst se sastoji od dvije cjeline. U prvoj, nakon
prenošenja prijevoda dijelova gl. 29. i 30. iz
Vizantinskih izvora za istoriju naroda Jugoslavije,
II, 1959, raspravlja o nizu pitanja: pojmu
Dalmacije, spomenu Dunava, Splita i Salone, prvom
prijelazu rijeke - predlaže Cetinu umjesto Dunava
- Saloni kao vojnom središtu i njezinom padu te
ostalim primorskim gradovima. Druga cjelina sastoji
se od osvrta na neka mišljenja o 29. i 30. glavi
ili, kako sam kaže, to je jedan zakašnjeli prikaz,
točnije bi bilo reći zakašnjela promašena ocjena
(Grafenauerova Priloga iz 1952). Vrlo je teško
oduprijeti se osudi načina rada R. Novakovića.
Nije ispravno upotrebljavati pri raščlambi vrela
prijevod pored kritičkog izdanja, kao i prisvajanje
tuđih upozorenja na neke stvari bez navođenja
tko, kada i gdje je to uradio prije njega, tako
npr. u obaranju 6. točke Grafenauerovih zaključaka
o vrijednosti 29. i 30. glave samo kao pomoćnog
sredstva kod obrade 30. gl., isključujući ih kao
samostalno vrelo, i Grafenauerovo proglašavanje
vijesti 29. gl. o Klisu za sitne i sporedne. Novaković
nije primijetio da u kontektstu doseljenja Hrvata
vijesti o opisu Klisa nisu presudne te da je,
ali u drugom kontekstu, na njih upozorila
N. Klaić, Marginalia, 1966,
31.
Lujo
Margetić polazi u svojoj raščlambi od Hauptmannovih
i Grafenauerovih postignuća, ali dolazi do suprotnih
rezultata.14 Vrijeme dolaska Hrvata
na istočnu obalu Jadrana datira krajem VIII. st.,
dok prema spomenutoj dvojici, ali i ne samo njima,
taj slijed događaja smješta se u prvu polovicu
VII. st. Pokušati odgovoriti na njegove argumente
kojima pobija Hauptmanna i Grafenauera, ovdje
nije moguće. Već je Peter Štih utvrdio15
da bi to zahtijevalo raspravu po obujmu podjednaku
Margetićevoj. Sumnje koje mogu uputiti na ne potpuno
besprijekoran Margetićev postupak nalazim u sljedećem:
1. Nije u obzir uzeo sva stajališta dotadašnje
historiografije, držeći takav postupak vjerojatno
nepotrebnim ako ne i neostvarivim.16 2.
Pri raščlambi vrela drži da je dovoljno da iz
gl. 29-30. donese samo ono što se odnosi
na našu užu problematiku iscrpno a po potrebi
i u izvornom obliku.11 3.
Upotrebljava raspored toponima tipa Obrov na glavnim
pravcima rimskih cesta što vode prema Jadranu,
ali bez pokušaja da za svaki toponim ustanovi
da li se veže uz Avare - neki filolozi tako ne
misle - te ne obraća nikakvu pažnju vremenskom
hijatusu između vremena boravka Avara u tim krajevima
i datuma kada su toponimi prvi put zabilježeni
u neprijepornim vrelima. 4. Arheološki materijal
također koristi, ali ne vodi računa da on može
biti siguran oslonac za zaključivanje pro
et contra povjesničareve teze
samo pod određenim uvjetima: a/ ako materijal
potječe iz sustavno i suvremeno istraživanih zatvorenih
grobnih cjelina apsolutno kronološki datiranih;
b/ dovoljno je brojan da je moguća primjena statističkih
metoda i nad osteološkim dijelom nalaza. Bez
tih preduvjeta moguća su samo nesigurna nagađanja,
napose o etničkoj pripadnosti nosilaca određenih
tipova nalaza. 5. U raščlambi vrela 29-30. glave
DAI upotrijebio je izdanje Moravcsik-R.J.H.
Jenkins iz 1949, Bonski korpus,
i Documenta Račkoga,
a ne i novo popravljeno izdanje Moravcsik-Jenkins
iz 1967. Kad već koristi starije, slabije izdanje,
ni na jednom mjestu Margetić ne pokazuje da je
pri služenju njime uzeo u obzir bilo koju primjedbu
koju su o njemu izrekli u svojim ocjenama, među
ostalima: Dujčev, Ostrogorski, Ferjančić, Darrouzes,
Kvriakides, Lemerl i drugi.18 Upotrijebivši
Commentary (1962) uz
izdanje iz 1949. također mimoilazi ocjene od kojih
neke zadiru u Dvornikovo datiranje i atribuiranje
30. glave.19 Tu osobinu nesluženja
relevantnim stranim ocjenama s Margetićem dijele
Ferjančić, N. Klaić, R. Novaković i drugi hrvatski
povjesničari, kao i povjesničari susjednih zemalja.
I, napokon, ni ocjena M. Suića, glavninom istraživačkog
interesa arheologa i povjesničara antike, koja
je objelodanjena uz Margetićev prilog, nije učvrstila
vjeru u njegove rezultate.
Ferjančićev
prilog s obećavajućim naslovom razočarao je svojim
rezultatom.20 On je izbjegao da i sam
raščlani vijesti 30. glave.
Poslije
radikalnog Margetićeva prijedloga N. Klaić bila
je prisiljena da se pri priređivanju novog izdanja
Povijest Hrvata u srednjem vijeku vrati
problemu njihova doseljenja. Rezultiralo je to
nekolicinom priloga. U najvažnijem je prihvatila
Margetićevo datiranje i pradomovinu Hrvata otkrila
u Karantaniji.21 Koliko je raščlanjivanje
vrela N. Klaić besprijekorno, pokazuje najbolje
njezino stajalište kojim svoje rezultate uvjetuje
točnošću upotrijebljenog prijevoda. Odgovor slovenske
historiografije nije trebalo dugo čekati. U raspravu
se uključio P. Štih,22 ali poslije
smrti N. Klaić raspravu je nastavio Margetić,
koji je pokušao odbaciti Štihove prigovore, ali
svoju tezu nije podupro novim dokazima.23
Ranije
najavljena rasprava N. Klaić,24 koja
je poslužila kao podloga za ponovnu izmjenu njezina
shvaćanja doseljenja Hrvata koje zastupa u spomenutom
prilogu i u Povijesti Hrvata u srednjem
vijeku, Zagreb 1990, 18-24, dovela
ju je nakon prihvaćanja Margetićeva datiranja
doseljenja u VIII. st. do preusmjerenja doseljenja
Hrvata sa sjevera na jug na pravac jug-sjever.
To shvaćanje utemeljila je na radovima filologa
H. Kunstmanna.25 Poslije Katičićeva
rada potencijalni njezini sljedbenici - sljedbenici
upravo spomenutih shvaćanja -morat će odbaciti
glavnu uporišnu točku na kojoj je izgradila shvaćanje
o seobi Hrvata s juga na sjever u ranom srednjem
vijeku.
Vladimir
Košćak je poslije višegodišnje rasprave s L. Margetićem26
svoja shvaćanja izložio u opširnom prilogu.27
Zaključuje se da su Hrvati došli iz Bijele Hrvatske
te da su slijedom prihvaćanja 637/38. kao godine
pada Salone doselili poslije te godine a prije
misije opata Martina 641. Prema Košćaku, živjeli
su u tetrarhiji - Dalmatinskoj, Panonskoj, Karantanskoj
i Epirskoj Hrvatskoj. Potonje dvije su padom pod
Franke i Bizant prestale opstojati. Konstrukcija
može biti privlačna, ali ne i dokaziva poslije
minuciozne raščlambe njegovih dokaza.
Dakle,
morat će se odsjeći mnoga i mnoga suha grana historiografije
u kompleksu te problematike. Polazište u njezinu
rješavanju može biti samo nova raščlamba djela
u purpuru rođenog cara, iako je to drugorazredno
vrelo. Poći valja od faksimila, ne samo pariškog
kodeksa. Put ni brz ni lak, ali jedini plodonosan.
Osim
spisa De administrando imperio,
koji je nastao najvjerojatnije u posljednjem
desetljeću njegova života, Konstantin VII. Porfirogenet
(905-959)28 autor je i spisa De thematibus,
u dvije knjige. Prva knjiga sadrži podatke o istočnim
tematima u 17 glava, a knjiga II. sadrži podatke
o zapadnim tematima, tj. onima u Europi, u 12
glava.
_______________________
1
V. »L'edition
critique du 'De administrando imperio'«, B^Mntion
14, 1939, 153-160. 2
Vizantinski zvori za istoriju
naroda Jugoslavije, Posebna izdanja SANU,
knj. 123, Vizantološki institut, knj. 7- Dosad
je objelodanjeno ukupno šest svezaka tih Izvora.
3
Hrvatska historiografija
do 1918, 2, Zagreb, 1992, 466, i bilj.
3797. Ferjančić na str. 6. medu
djelomičnim prijevodima spominje i
Tomašićev rad »Život i
djela cara Konstantina VII.Porfirogenita«.
Zanimljivo je da Vizantinski izvori... obuhvaćaju
samo prijevod gl. 29-36 - neosporno najvažnijih
za Južne Slavene, ali nije li ipak neobično da
kod 36. gl. prestaje prvi dio prijevoda N. Tomašića?
Ostaje nepoznato da li Ferjančić te njegovi mentori
i suradnici Bizantološkog instituta nisu poznavali
nastavak koji je priredio za tisak Laszowski,
ili su to uradili namjerno. Drugo pak pitanje
o odnosu dvaju prijevoda, Tomašićeva i Ferjančićeva,
ostavljam zasad postrani. No, ipak se čini da
je Ferjančić zagledao u Tomašićev prijevod, iako
više u engleski Jenkinsov, nego što bi to bilo
u skladu s njegovim neosporno dobrim poznavanjem
srednjovjekovnoga grčkog jezika, kojim piše Konstantin
Porfirogenet. 4
Razprave SAZU, V., 1966 (Hauptmannov
zbornik) 19-36. 5
»Prilog kritici izvještaja
Konstantina Porfirogeneta o doseljenju Hrvata«,
Historijski zbornik 1952, 1-
2, 1-56. 6
Najvažaiji radovi Lj. Hauptmanna
jesu: »Prihod Hrvatov«, Bulićev zbornik (Strena
Buliciana) 1924, 515-545, te s nekoliko izmjena
prijevod na hrvatski, »Dolazak Hrvata«, Zbornik
kralja Tomislava,Zagreb, 1925, 86-127; na
istom mjestu, »Karantanska Hrvaska«, 297-317;
»Konstantin Porfirogenet o porijeklu stanovništva
dubrovačkog zaleđa, Iz dubrovačke prošlosti«.
Zbornik u čast M Rešetara 1931,
17-24; »Koraten, Goten und Sarmaten«, Germanoslavica
1935, 1-2, 95-127, i 3-4, 315-353; »Seoba Hrvata
i Srba«, jugoslavenski istorijski časopis,
1937, 30-61. 7
»Marginalia«, 35. 8
»Marginalia«, 35. 9
Pregled izvora i historiografije za hrvatsku
povijest do XII. st., Zagreb 1967.
10
»Pregled«, 38-39. 11
»Pregled«, 39. 12
»Pregled«, 40. 13
»Neka zapažanja o odnosu 29. i 30. glave DAI«,
Istorijski časopis, knj. 20, 1972, 5-54.
14
»Konstantin Porfirogenet i vrijeme dolaska Hrvata«,
Zbornik Historijskog instituta JAZU 8,
1977, 5-88, usp. na istom mjestu i ocjenu Mate
Suića, 89-100. Dvije činjenice oko Margetićeva
rada upućuju na krajnji oprez: 1. rad takva opsega
Akademija obično objelodanjuje u svojoj najreprezentativnijoj
publikaciji tj. u Radu i 2. nema do tada
presedana u Akademiji da se uz rad objelodanjuje
njegova ocjena tj. njezin glavni dio.
15
»Karantanija = stara domovina Hrvatov?«, Zgodovinski
časopis, 1987, 3, 531. 16
Margetić, »Konstantin Porfirogenet«, 6.
17
Margetić, »Konstantin Porfirogenet«, 6.
18
V. R. Benedicty, Acta antiqua, 1962,
1-3, 307. i d.
19 Vidi već spomenuti Gyorfyjev rad.
20
"Struktura 30. glave spisa DAI«, Radovi Vizantološkog
instituta, 18, 1978, 67-80. 21 »O problemima
stare domovine, dolaska i pokrštenja dalmatinskih
Hrvata«, Zgodovinski časopis, 1984,
4, 253-270.
-
Karantanija = stara domovina Hrvatov?«, Zgodovinski
časopis, 1987, 3, 529-548.
23
»Još o pitanju vremena dolaska Hrvata«, Zgodovinski
časopis, 1988, 2. 234- 24
0. -" -Poganska stara ili vela Hrvatska Konstantina
Porfirogeneta«, Croatica christiana periodica,
12, 1988,21,49-63. 25
U prilogu R. Katičića, »Kunstmannovi lingvistički
dokazi o seobi Slavena s juga na sjever«, Starohrvatska
prosvjeta, 5. III. 1990, 20, 225-238, ne ulazeći
u mogućnost je li bila moguća seoba sa sjevera
na jug, zaključuje poslije podrobne raščlambe
filoloških dokaza H. Kunstmanna sljedeće: "Ovdje
se tvrdi i obrazlaže samo to da Kunstmann svojim
etimološkim istraživanjima takvoj argumentaciji
nije pridonio ništa.« (236)
26
Marginalije uz rad V. Košćaka 'Pripadnost istočne
obale...'« (Historijski zbornik, XXXIII-XXXIV,
1980-1981, 291-355), Historijski zbornik 1983,
255-286; V. Košćak, »O nekim pitanjima hrvatske
povijesti u ranom srednjem vijeku«,
Historijski zbornik 1984, 211-234; L. Margetić,
»Još o dolasku Hrvata«, Historijski zbornik,
1985, 227-240. 27 "Dolazak Hrvata", Historijski
zbornik, 1987, 339-395.
Napomena
nakladnika:
Djelo
Konstantina Porfirogeneta De administrando
imperio / O upravljanju carstvom prvobitno
je bilo planirano izdati s novim hrvatskim prijevodom
grčkoga izvornika, jednako tako sa suvremenim
komentarima; s novim hrvatskim prijevodom careva
teksta trebalo je paralelno tiskati i grčki tekst
kao i na engleskom jeziku novi hrvatski prijevod.
U ulozi priređivača, a u dogovoru s nakladnikom,
toga se obimnoga posla prihvatio povjesničar i
bibliograf, urednik u LZ "Miroslav Krleža", mr.
sc. Mladen Švab (Zagreb, 19.IV. 1945. -Zagreb,
24.X.2000.) Okupivši suradnike od početka je znao
da će posao trajati, uvjeren, kako će ipak u dvije
godine uspješno biti završen s obzirom i na to
da je početkom devedesetih priredio pretisak Tomašićeva
prijevoda careva djela (tiskan 1994, Zagreb),
te da je već imao priređeno i novo izdanje sa
svojim opširnim predgovorom, te grčkim izvornikom
i engleskim prijevodom, izdanja iz 1949. (Constantine
Porphyrogenitus / De administrando imperio;
greek text edited by Gy. Moravcsik; english
translation by. R.J.H. Jenkins; Budapest 1949).
Temeljem toga s nakladnikom je planirao već opisano
novo izdanje, s uvidom u novu literaturu i izdanja
naknadno tiskana. Kada se cjelovito oblikovani
projekt trebao početi realizirati, nažalost, gospodin
Švab iznenada je preminuo; nakladniku iz tehničkih
razloga nije bilo moguće nastaviti izvedbu zamišljenog
projekta, pa je na kraju odlučeno tiskati izdanje
od priređivača prethodno pripremljeno.
![](../images/11062004/dolazak.jpg)
Lujo
Margetić: «Dolazak Hrvata», Književni krug Split,
2001
Skup
radova, koje je akademik Lujo Margetić objavio
u knjizi naslova «Dolazak Hrvata» (sam je naslov
u navodnicima, valjda s nakanom da se ukaže na
artificijelnost teme-bar po Margetićevu sudu)
sadrži niz provokativnih i interesantnih teza
o doseobi Hrvata (a i Srba), koje se mogu sažeti
u tvrdnji da su Hrvati došli kao saveznici Franaka,
dok je doba dolaska auktor varirao u rasponu od
gotovo stoljaće i pol. Izvadci koje donosimo najzanimljiviji
su dijelovi Margetićeve knjige, pristupačni širemu
čitateljstvu. Riječ je o spekulativnoj historiografiji
(dakako, svaka je obradba teme hrvatskoga «origo
gentis» po definiciji spekulativna-no, Margetićev
pristup ipak svojom polemičnošću, pristranošću
i slobodnom manipulacijom podatcima odskače od
nekih trjeznijih, poput Katičićeva) koja je vrjednija
zbog svježine i provokativnosti nego zbog dokazanih
ili šireprihvaćenih teza. No- tek će daljnja istraživanja
potvrditi ili oboriti neke iz mnoštva Margetićevih
tvrdnji.
KONSTANTIN
PORFIROGENET I VRIJEME DOLASKA HRVATA
A.
UVOD: GLAVE 29. DO 32. DAI Malo
je koje pitanje iz naše povijesti izazvalo takvo
zanimanje i toliki broj znanstvenih radova kao
što je to slučaj s pitanjem dolaska Hrvata u naše
krajeve. Već se i strogo specijalizirani stručnjak
teško snalazi u golemu broju objavljenih djela
i zastupanih stajališta, to više što se tim pitanjem
bave ne samo povjesnici slavenske prošlosti nego
i bizantolozi i drugi, a sve značajniji udio u
istraživanjima imaju i arheolozi, lingvisti i
drugi. Premda nema sumnje da su postignuti izvanredno
važni rezultati i da je pitanje osvjetljavano
s različitih novih, često neočekivanih gledišta,
ipak nema sumnje da je Zasterova bila u pravu
kad je godine 1956. ustvrdila da »problematika
dolaska Hrvata i Srba na Balkanu nije do danas
u punom opsegu definitivno riješena i da još treba
osvijetliti niz nejasnih pitanja«. U ovome radu
pokušat ćemo, sa svoje strane, dati prilog unaprjeđivanju
spoznaje o dolasku Hrvata, ponajprije u svjetlu
izvještaja Konstantina Porfirogeneta i njegova
anonimna nastavljača, što se nalaze u glavama
29., 30. i 31. De administrando imperio (dalje:
DAI).(30)
Smatramo
da su Hauptmannova istraživanja glava 29., 30.
i 31. DAI31 otvorila novo poglavlje
u proučavanju dolaska Hrvata i Srba i da su nakon
Hauptmanna kudikamo najuspješniji rezultati što
ih je postigao Grafenauer.32 Zato će
naše analize krenuti od Hauptmannovih i Grafenauerovih
analiza i rezultata, ali ćemo po potrebi uzeti
u obzir i važnija stajališta drugih znanstvenika,
bez pretenzije na potpunost, koja je gotovo neostvariva,
a vjerojatno i nepotrebna.(33) Da
bi se moglo lakše pratiti naše izlaganje u vezi
s glavama 29., 30 i 31. DAI, potrebno je
prethodno prikazati njihov sadržaj, dakako, sa
stajališta problematike dolaska Hrvata u užem
smislu. Prema tome, sadržaj dijelova tih glava
koji se ne odnose na problematiku koju u ovom
radu proučavamo, dat ćemo posve skraćeno, dok
ćemo, s druge strane, tekst koji se odnosi na
našu užu problematiku dati iscrpno, a po potrebi
i u izvornu obliku. U ovom radu osvrnut ćemo se
i na probleme selidbe Srba, pa ćemo zbog toga
dati i pregled sadržaja glave 32. DAI.
Glava
29. (Moravcsik, 122-138)
- (34)
O slavensko-avarskom osvajanju Dalmacije (1-53).
Dioklecijan je naselio Dalmaciju obiteljima
iz Rima, utemeljio Split i tamo sagradio palaču.
On je utemeljio i grad Diokleju. Dalmacija se
protezala do Dunava, koji su Romani jednom prilikom
prešli i na svoje iznenađenje našli nenaoružane
Slavene, nazvane i Avarima, pa su ih zarobili.
Romani otada šalju svakog Uskrsa pograničnu
stražu iz Salone preko Klisa do Dunava. Slaveni
i Avari nakon mnogo godina navale na romanske
graničare, svladaju ih, uzmu njihove vojničko
znakove, prijeđu Klis i osvoje Salonu, a nakon
toga postupno tjeraju Romane s njihovih posjeda.
Romani se povlače u gradiće i na otoke bizantske
Dalmacije, gdje do danas žive.
- O
samostalnosti dalmatinskih gradova i naroda (54-88).
Gradovi bizantske Dalmacije postali su nezavisni
od Bizanta, osobito od vremena cara Mihajla
Mucavca, a isto tako i tamošnji narodi: Hrvati,
Srbi, Zahumljani, Travunjani, Konavljani, Dukljani
i Neretvani, koji su za vladare imali župane
i koji nisu bili kršteni. Ti narodi, najvećim
dijelom nekršteni, prihvatili su od Bazilija
I. krštenje, bizantsku vlast i vladare iz narodnih
dinastija.
- Borba
Bazilija I. sa Saracenima oko Dubrovnika i Barija (89-216).
- Opis
Dubrovnika (217-236).
- Opis
Splita (237-257).
- Opis
Trogira (258-262).
- Opis
Kotora (263-271).
- Opis
Zadra (272-284).
Opis
otoka (285-295).
Glava
30. (Moravcsik, 138-146)
(1-61)
Osvajanje Dalmacije. Pisac
obećava da će prikazati kako su Slaveni osvojili
Dalmaciju, ali ističe da će najprije opisati njezin
položaj. Dalmacija se nekoć protezala od Drača
do istarskog gorja i Dunava. Dioklecijan je sagradio
Split i Salonu, koja je bila glavni grad Dalmacije
i iz koje je svake godine tisuću pograničnih konjanika
sabranih iz ostalih dalmatinskih gradova polazilo
do Dunava na stražu prema Avarima. Jednom prilikom
romanski graničari prijeđu Dunav i zarobe neke
avarske žene i djecu. Iduće godine Romani ponovno
prijeđu Dunav, ali ih Avari svladaju, od zarobljenika
saznaju o prilikama u Dalmaciji, preodjenu se
u Romane, na Uskrs krenu na Salonu i osvoje ju
na prijevaru, a nakon toga i svu Dalmaciju, te
se ondje nasele. Održali su se jedino primorski
gradići.
(61-63)
O pradomovini Hrvata. U to
vrijeme prebivali su Hrvati s one strane Bavarske,
gdje su sada Bijeli Hrvati.
(63-71)
Dolazak Hrvata. Jedna obitelj
odvojila se od njih, i to petorica braće, Klukas,
Lobelos, Kozencis, Muhlo, Hrobat, i dvije sestre,Tuga
i Buga, i sa svojim narodom došla u Dalmaciju
gdje je našla Avare u posjedu te zemlje. Nakon
što su se izvjesni broj godina borili, pobijede
Hrvati, te neke od Avara poubijaju, a ostale prisile
na pokornost. Otada,
dakle, tom zemljom vladaju Hrvati i još su sada
u Hrvatskoj neki od Avara i poznaje se da su Avari.
(71-75)
O Hrvatima u pradomovini. Ostali
Hrvati ostali su prema Franačkoj i nazivaju se
Belohrovati, tj. Bijeli Hrvati, i imaju vlastita
vladara; podređeni su Otonu, velikom kralju Franačke,
tj. Saksonije, nekršteni su, te se žene i prijateljuju
s Mađarima.
(75-78)
Osvajanje Ilirika i Panonije.
Od Hrvata koji su došli u Dalmaciju odvoji
se neki dio i zavlada Ilirikom i Panonijom; i
oni su imali samostalnog vladara, koji šalje poslanstva,
a iz prijateljstva samo vladaru Hrvatske.
(78-87)
Oslobođenje Hrvata od Franaka.
Izvjesni su broj godina i Hrvati u Dalmaciji
bili podređeni Francima, kao što su bili prije
u svojoj zemlji, ali su ih Franci mučili i ubijali
djecu. Hrvati dižu ustanak i ubijaju svoje vođe
postavljene od Franaka. Franci ih pokušavaju sedam
godina nadvladati, ali Hrvati pobjeđuju i ubijaju
franačkog vođu Kocila.
(87-90)
Krštenje Hrvata. Samostalni
Hrvati traže krštenje iz Rima u vrijeme svojega
vladara Porina.
(90-94)
Imena jedanaest hrvatskih županija.
(94-119) Opis
sklavinija unutar granica Dalmacije: Duklje, Travunije,
Zahumlja, Paganije, Hrvatske, Srbije.
(119-142)
O tributu što ga dalmatinski gradovi plaćaju
Slavenima.
Glava
31. (Moravcsik, 146-152)
1. Pradomovina
i dolazak Hrvata (1-25). Hrvati
što sada stanuju u krajevima Dalmacije potječu
od nekrštenih Hrvata, nazivanih također Bijelima,
koji prebivaju s one strane Mađarske i blizu Franačke,
a susjedi su im Slaveni, nekršteni Srbi.
Etimologija
imena Hrvat. - Hrvati su došli Herakliju, romejskom
caru, kao pribjegari, i to prije nego što su Srbi
prebjegli caru Herakliju, u vrijeme kad su Avari
vodili borbe i odande potjerali Romane, pa je
tako Dalmacija postala pustom. Po nalogu cara
Heraklija Hrvati zametnu boj i potjeraju iz Dalmacije
Avare te se po naređenju cara Heraklija smjeste
u toj zemlji Avara, u kojoj sada prebivaju. Hrvati
su imali u to doba Porgina oca za vladara. Car
Heraklije uputio je i poslao iz Rima svećenike,
učinio od njih nadbiskupa i biskupe i svećenike
i đakone, te pokrstio Hrvate. U to doba imali
su Hrvati za vladara Porgu.
2.
O zemlji Hrvata (26-30). Nekoć
je hrvatska zemlja pripadala rimskom caru
pa su čak i sačuvane neke zgrade u Saloni blizu
Splita.
3.
O miroljubivosti Hrvata (31-57).
Hrvate je krstio rimski papa za Heraklija.
Hrvati su papi obećali vjernost i da će voditi
samo obrambene ratove. Nakon mnogo godina, u vrijeme
vladara Trpimira, oca vladara Krešimira, došao
je među Hrvate iz Franačke, koja se nalazi između
Venecije i Hrvatske, neki pobožni čovjek Martin,
čudotvorac, kojem su Hrvati obnovili obećanje
dano papi. Zato hrvatska flota ne ratuje izvan
Hrvatske, već se bavi trgovinom po Jadranskome
moru.
4.
O vladaru Hrvatske (58-67).
On je još od Heraklija podložan Bizantu, a nikada
nije bio podložan Bugarskoj i plaćao joj tribut.
5.
Imena gradova u Hrvatskoj (68-70).
6.
i 7. O nekadašnjoj i sadašnjoj vojnoj snazi
Hrvatske (71-82).
8.
O Bijeloj Hrvatskoj (83-91).
Još je nekrštena. Susjedi su Srbi. Ima manju vojsku
od krštene Hrvatske, a pljačkaju je Franci, Mađari
i Pečenezi. Udaljena je trideset dana od mora
koje se zove tamno.
Glava
32. (Moravcsik, 152-160)
1.
(1-70) O pradomovini Srba.
Potječu od nekrštenih Srba koji prebivaju
s onu stranu Mađarske u zemlji Boiki, u susjedstvu
Franačke kao i Bijele Hrvatske.
(7-12)
Dolazak Srba. Kada su dva
brata naslijedila vlast u Srbiji od oca, jedan
između njih uzeo je sa sobom polovicu naroda,
prebjegao Herakliju, rimskom caru, a car Heraklije
ga je primio i dao mu u pokrajini solunskoj
mjesto da se naseli po imenu Serblia, koja se
odonda tako zove.
(12-16)
O imenu Srba.
(16-29)
O selidbi Srba. Nakon nekog
vremena Srbi su odlučili da se vrate u vlastitu
zemlju, i car ih otpusti. Kada su prešli rijeku
Dunav, promijene mišljenje i zatraže od cara
Heraklija po strategu koji je tada vladao Beogradom
da im dade zemlju da je nasele. Kako su sadašnja
Srbija i Paganija i takozvana zemlja Zahumljana
i Travunija i zemlja Konavljana bile pod vlašću
cara Rimljana, a te su zemlje postale puste
zbog Avara (ovi su potjerali iz tih krajeva
Romane koji žive u Dalmaciji i Draču), car smjesti
te iste Srbe u tim zemljama. Srbi su podređeni
caru. Car ih je pokrstio preko Rima.
(30-35)
Prvi srpski vladari. Pošto
je umro onaj arhont Srbin koji je prebjegao
caru Herakliju, naslijedi ga na vlasti njegov
sin pa unuk i tako redom arhonti iz njegova
roda. Poslije određenog broja godina rodio se
od njih Višeslav, od njega Radoslav, od njega
Prosigoj, a od njega Vlastimir.
(35-145)
Srpski vladari IX.
i X. st.
2.
Srbija je podređena Bizantu (146-148),
i to još od cara Heraklija.
3.
Imena gradova u Srbiji (149-151)
ANALIZA
GLAVA 29. DO 31. DAI
O Hauptmannovoj i Grafenauerovoj
analizi 30 . glave DAl
Hauptmannova se analiza teksta vijesti o dolasku
Hrvata tiče u prvom redu 30. glave. On smatra
da je jezgra te glave uvod, avarsko osvajanje
Dalmacije te pobjeda Hrvata nad Avarima zajedno
s krštenjem Hrvata (Moravcsik, 146. i d.,
redci 1-90), a da je ostatak (redci 90-142)
kasniji »mehanički« dodatak; da taj osnovni
izvještaj sadržava »pravu hrvatsku narodnu
tradiciju«, koji ima »potpuno jasno određen
značaj« i daje »stil neprisiljen i svež«,
ali da su u taj izvještaj naknadno ubačeni
neki dodatci koje treba izbaciti da bi se
dobilo izvorni tekst hrvatske tradicije. Radi
se prije svega o rečenici »i još su sada u
Hrvatskoj neki od Avara i poznaje se da su
Avari«. Ta rečenica po Hauptmannu vrijeđa
uho, jer bi umjesto kopulativne konjunkcije
trebala stajati adversativna, tj. umjesto
ęáé očekivali bismo äĺ. Prema Hauptmannu,
ondje se očito i nedvosmisleno radi o pravim
Avarima, koji se etnički razlikuju od Hrvata
i Slavena, i upravo je to razlog zašto on
tu rečenicu smatra umetnutom. Naime, u uvodu
30. glave DAI obećava se da će se opisati
kako su Slaveni osvojili Dalmaciju, a nakon
toga se priča kako su Dalmaciju osvojili Avari,
što po Hauptmannu znači da ti Avari iz uvoda
glave 30. nisu drugo nego Slaveni, koji su
Dalmaciju osvojili prema glavi 29. i koje
po toj istoj glavi neki nazivaju Avarima.
Ako su, dakle, Slaveni(-Avari) osvojili Dalmaciju,
onda se oni nisu mogli etnički razlikovati
od Hrvata i zato je rečenica u 30. glavi o
Avarima koje se još može prepoznati morala
naknadno ući u osnovni izvještaj 30. glave.
Nadalje, Hauptmann smatra da je u osnovni
tekst naknadno ubačena i čitava rečenica o
osvajanju Ilirika i Panonije (redak 75-78).
i to zato što se riječi koje slijede tu rečenicu
(Izvjesni su broj godina i Hrvati u Dalmaciji
bili podređeni Francima) nužno vezuju na prethodnu
rečenicu, tj. na Bijele Hrvate koji se u svojoj
domovini pokoravaju Otonu, velikom kralju
Franačke. Da se radi o umetku, vidi se po
Hauptmannu i po tome što u toj navodno umetnutoj
rečenici »ime Dalmacija najedanput ne vredi
više za svu zemlju do Dunava, nego samo za
užu Hrvatsku Dalmaciju koju od Dunava deli
Panonija«.
***************************************
Dolazak Hrvata prema
glavi 31. D A I Pokušajmo
sada analizirati drugi izvor koji govori o
dolasku Hrvata, tj. glavu 31.DAI
Priča
o dolasku Hrvata po 31. glavi izgleda ovako:
- Hrvati
su došli Herakliju kao pribjegari u vrijeme
pobjede Avara nad Romanina u Dalmaciji,
- Hrvati
su nakon toga po zapovijedi Heraklijevoj
pod vodstvom svojega vladara, Porgina
oca, potjerali Avare,
- Heraklije
nakon toga daje pokrstiti Hrvate preko
svećenika iz Rima za
vrijeme hrvatskog vladara Porge,
-
Hrvati su od svojega dolaska za vrijeme
Heraklija bili podređeni Bizantu.
Ta je priča posve drukčija od one iz 30. glave.
Ondje su glavnu ulogu pri dolasku Hrvata
odigrali Franci, a ovdje je inicijativa za
sve akcije u rukama bizantskog cara Heraklija,
osim samog dolaska Hrvata, koji su, po 31.
glavi, došli spontano iz krajeva s onu stranu
Mađarske. Kritici nije bilo teško dokazati
da se radi o tendencioznoj bizantskoj priči
kojoj je svrha uveličati Bizant i istaknuti
njegovu odlučujuću ulogu na Balkanu u prvoj
polovici VII. stoljeća, bez obzira na privremeni
poraz što su ga Romanima nanijeli Avari i
bez obzira na privremeni gubitak Dalmacije.43
Da je Heraklije u pripovijest o dolasku Hrvata
ubačen posve proizvoljno, to je kritika uspješno
dokazala, ponajprije nespornom činjenicom
da Hrvati sigurno nisu bili pokršteni u njegovo
vrijeme,44 te zaključila da »kao
izvor u pogledu seobe Hrvata na jug možemo
(...) upotrebljavati samo izvještaj o 30.
pogl.«45
Odnosglava 29. i 3 1.
prema glavi 30. D A I
Tako
smo došli do problema odnosa između glave
29. i 31. s jedne, i glave 30., s druge strane.
U znanosti je praktički općenito prihvaćeno
da je 30. glava naknadno sastavljena i ubačena
u DAI,46 kao i da se radi
o dvjema redakcijama izvještaja koje govore
o istoj stvari: o propasti rimske vlasti u
Dalmaciji i o dolasku Hrvata. Tako
je Grafenauer nakon bez sumnje do sada najpotpunije
i najtemeljitije analize sadržaja 29., 30.
i 31. glave DAI došao do zaključka
da je tekstu 29. i 31. poglavlju (iz 9487949.)
bez sumnje starija redakcija izvještaja.47
Grafenauer je analizom prikaza pada Salone
u 29. i 30. glavi uspješno pokazao da su »u
29. pogl. događaji raspoređeni očito ispremiješano«
i da je izvještaj »u svom osnovnom zapletu
u najmanju ruku nejasan«, te došao do uvjerenja
da je »isključeno, da bi iz već logično uređenog
izvještaja u 30. pogl. mogla nastati zbrka
u 29. pogl.«. On smatra da se iz teksta glave
30. o padu Salone može zaključiti »daje prvobitni
predložak upotrijebljen za 29. pogl. u najmanju
ruku bitno dopunjen novim gradivom«, ako nije
»čak i zamijenjen novom redakcijom«. Analiza
sadržaja glave 31. u odnosu na odgovarajući
dio glave 30. pokazuje da glava 30. ima veliki
broj »ispravljenih i potpuno novih vijesti«.
Grafenauer ih nabraja: 1) nova lokacija Bijele
Hrvatske, 2) novi izvještaj o Bijelim Hrvatima,
3) potpuniji izvještaj o seobi Hrvata, 4)
prerađeni izvještaj o pokrštavanju, 5) novi
podatci o ostatcima Avara, 6) novi podatci
o seobi Hrvata u Panoniju i Ilirik, 7) novi
podatci o hrvatskoj podložnosti Francima,
8) novi podatci o hrvatskom ustanku protiv
Franaka, 9) novi podatci o podjeli Hrvatske
na župe, 10) novi podatci o položaju Hrvatske
i susjednih Slavena, 11) novi podatci o slavenskim
odnosima prema bizantskim gradovima u Dalmaciji.
Obratno, u 31. glavi ima po Grafenaueru nekih
vijesti kojih u 30. glavi nema, ali se to
odnosi samo na podatke iz starijeg doba, primjerice
na dolazak sveca Martina i opis hrvatske vojničke
snage.48 Dakle, zaključuje Grafenauer,
»u 30. pogl. sačuvana je mlađa redakcija izvještaja«.
Nema
sumnje da je Grafenauerova analiza temeljita
i iznimno korisna. Ipak nam se čini da bi
glave 29., 30. i 31. bilo potrebno analizirati
s još jednog aspekta pa će i rezultati možda
biti drukčiji. Naime, postavlja se pitanje:
je li glava 30. naprosto druga redakcija izvještaja
o tome kako su Romani izgubili Dalmaciju i
o dolasku Hrvata - bez obzira na to je li
ta redakcija mlađa ili starija - ili je možda
pisac glave 30. imao neku drugu namjeru, neki
drugi cilj? Da vidimo kako izgleda sadržaj
29., 30. i 31. glave prikazan na sasvim pojednostavljeni
način:
glava
30. |
glave
29. i 31. |
1-61.
Pad Salone i gubitak Dalmacije |
29,
1-53. Pad Salone i gubitak |
|
Dalmacije |
|
54-88.
Zbrka o samostalnosti dalm. |
|
gradova
i naroda |
|
88-216.
Borba Bizanta sa Saracenima |
|
oko
Dubrovnika i Barija |
|
217-295.
Opis dalm. gradova |
61-63.
O Bijeloj Hrvatskoj |
31,1-25.
O Bijeloj Hrvatskoj |
|
O
imenu Hrvat |
63-87.
O dolasku Hrvata pod petero braće |
O
dolasku Hrvata pod Porginim |
O
ostatcima Avara |
ocem |
O
Bijeloj Hrvatskoj |
|
O
osvajanju Slavonije |
|
O
ustanku Hrvata protiv Franaka |
|
87-90.
O krštenju Hrvata pod Porinom |
O
krštenju Hrvata pod Porgom |
|
26-30.
O zemlji Hrvata |
|
31-57.
O miroljubivosti Hrvata |
|
58-67.
O podložnosti Bizantu |
|
68-70.
O hrv. gradovima |
|
71-82.
O nekadašnjoj i sadašnjoj snazi Hrvatske |
|
|
|
83-91.
O Bijeloj Hrvatskoj |
90-94.
O hrv. županijama |
|
94-119.
O Sklavinijama unutar rimske |
|
Dalmacije |
|
119-142.
O tributu dalm. gradova Slavenima. |
|
|
|
Čini
nam se da se iz ovog prikaza može nedvojbeno
zaključiti da je Car pišući glavu 29. imao
namjeru pisati o bizantskoj Dalmaciji. Tu
je namjeru ostvario na sebi svojstven, zbrkan
način, ali je ona ipak poprilično vidljiva
iz opće kompozicije glave. Uvod u razmatranje
o bizantskoj Dalmaciji čini priča o tome kako
su Slaveni (Avari) osvojili rimsku Dalmaciju.
Priča ima značajan svršetak. Ostali Romani
spasili su se u primorske gradove i do danas
su u njihovu posjedu, a to su Kotor, Dubrovnik,
Split, Trogir, Zadar, Rab, Krk i Osor, i njihovi
stanovnici se do danas zovu Romanima. Potom
bi trebao slijediti opis navedenih dalmatinskih
gradova i otoka, ali Car najprije zbrkano
izvještava o samostalnosti slavenskih naroda
u rimskoj Dalmaciji da bi nakon toga učinio
nepotrebni dugački ekskurs o borbama sa Saracenima
u drugoj polovici IX. st. koje doduše počinju
kod južnodalmatinskih gradova Budve, Risana
i Dubrovnika, ali koje se u najvećem dijelu
priče nastavljaju pred Barijem na suprotnoj
obali Jadrana. Tek potom Car dolazi do glavnog
sadržaja čitave glave, tj. do opisa dalmatinskih
gradova i otoka. Da je svrha pričanja 29.
glave upravo opis bizantske Dalmacije, tj.
dalmatinskih gradova i otoka pod Bizantom,
vidi se osobito po načinu na koji se Car uvijek
iznova vraća temi tih gradova. Nakon što je
opisao pad Salone i rimske Dalmacije (redak
1-53), Car bi želio reći da su Avare uskoro
pobijedili Hrvati, da se to zbilo za Heraklija
i da su slavenska plemena već za Heraklija
bila podređena Bizantu, ali mu obilje misli
koje želi ukratko iznijeti smeta. On ih ne
uspijeva srediti u dobro sročenoj rečenici,
premda je moguće da na tom mjestu postoji
i lakuna koju se pokušava na razne načine
popuniti (redak 54-58). Zatim se Car pokušava
usredotočiti na predmet svojega izlaganja,
tj. na bizantsku Dalmaciju i kaže: »A kako
je carstvo Romeja zbog mlitavosti i neznanja
tadašnjih careva došlo skoro do potpune propasti,
a osobito u vrijeme Mihajla Amorejca Mucavca,
stanovnici dalmatinskih gradova postali su
samostalni te nisu bili podređeni ni romejskom
caru ni bilo kom drugom« (redak 58-63). Razvidno
je da je Car čvrsto odlučio govoriti o bizantskoj
Dalmaciji. No, asocijativni način pisanja
sili ga da kaže kako su i slavenska plemena
postala samostalna i započinje priču o njima
(redak 63-84). Najednom se prisjeća da je
ipak odlučio pisati o bizantskoj Dalmaciji,
vraća se ponovno toj temi i kaže: »Pošto su,
kao što smo već rekli, prilike u romejskom
carstvu krenule nizbrdo zbog mlitavosti i
neznanja tadašnjih careva, stanovnici dalmatinskih
gradova postali su samostalni te nisu bili
podređeni ni romejskom caru ni bilo kome drugom«
(redak 84-88). Istovjetnost riječi upućuje
na to da se radi o glavnoj temi čitave glave
i da je sada Car čvrsto i definitivno odlučio
pisati o bizantskoj Dalmaciji. No, eto nevolje.
Car ima izvještaj o dolasku Saracena pred
Dubrovnik i Kotor, pa mu se čini da je to
u nekoj vezi s bizantskom Dalmacijom i umeće
taj vrlo dugački izvještaj, koji s opisom
bizantske Dalmacije nema izravne veze (redak
88-216). Tek nakon toga konačno se posvećuje
svojoj temi pa opisuje pojedine dijelove bizantske
Dalmacije, Dubrovnik (redak 217-236), Split
(redak 237-257), Trogir (redak 258-262), Kotor
(redak 263-271), Zadar (redak 272-284), otoci
(redak 285-295).
Nadalje,
čini nam se kako nema sumnje da je Car u glavi
31. imao namjeru pisati o Dalmatinskoj Hrvatskoj.
Ta mu je namjera mnogo bolje uspjela: nakon
kratkog povijesnog uvoda opisuje razne okolnosti
o Hrvatima u novoj i staroj domovini, dakako
sve to prilično zbrkano i ustrajući na važnoj
ulozi Bizanta i njegovu vrhovništvu nad hrvatskom
državom. Na
posljetku, smatramo da je glava 30. napisana
u namjeri da se dade opći prikaz prošlosti
i sadašnjosti rimske Dalmacije. Povijesni
uvod je dakako vrlo sličan povijesnom uvodu
u prikazu bizantske Dalmacije, ali završava
na način koji ne ostavlja sumnje u to da je
priča o propasti rimske Dalmacije napisana
ovdje iz druge perspektive: Avari na prijevaru
ulaze u Salonu te je osvajaju: poubijaju sve
stanovnike u gradu i odonda zavladaju svom
dalmatinskom zemljom i nastane se u njoj.
Jedino im se gradići uz more nisu predali;
njih drže Romani zato što žive od mora. Avari,
vidjevši da je ta zemlja neobično lijepa,
nastane se u njoj. Povijesni uvod nastavlja
se pričom o tome kako su nakon Avara došli
Hrvati, potjerali Avare i oslobodili Dalmaciju,
a nakon toga se opisuje cijela nekadašnja
rimska Dalmacija s obzirom na političke prilike
u njoj u doba pisanja ove glave. Najprije
se opisuju hrvatske županije, a potom političke
granice svih slavenskih naroda na području
nekadašnje rimske Dalmacije, tj. granice Duklje,
Travunije, Zahumlja, Paganije, Hrvatske i
Srbije. Glava završava opisom tributa što
ih gradovi bizantske Dalmacije plaćaju susjednim
slavenskim državnicima. Pisac je, dakle, prilično
uspješno riješio svoju zadaću. Jedino bi se
moglo prigovoriti da hrvatske županije ne
pripadaju ovoj glavi, nego prije glavi 31.
Dakle,
čini nam se da se u glavama 29., 30. i 31
radi o trima izvještajima:
-
izvještaju o bizantskoj Dalmaciji (glava
29.),
- izvještaju
o rimskoj Dalmaciji (glava 30.)
-
izvještaju o Dalmatinskoj Hrvatskoj (glava
31.).49
Ako
je tako, onda iz toga slijedi da podatci
koje nalazimo u glavi 30., a kojih nema
u glavi 31., ne moraju nužno biti novi podatci,
skupljeni nakon što je glava 31. već bila
napisana, nego se može raditi o podatcima
koji su već otprije postojali u carskoj
arhivi, ali nisu ušli u 31. glavu ponajprije
stoga što im tamo nije bilo mjesto, a djelomično
i zbog izmijenjene tendencije djela50
te zbog autorove nemarnosti. Tako je posve
očito da podatci o sklavinijama (redci 94-119)
i podatci o tributu što ga dalmatinski gradovi
plaćaju Slavenima (redci 119-142) ne pripadaju
glavi 31. jer ona govori samo o Dalmatinskoj
Hrvatskoj. Nadalje, smatramo da je pisac
31. glave svjesno ispustio priču o dolasku
Hrvata (redci 63-87), koju je također vidio
u carskoj arhivi, jer mu se nije sviđalo
isticanje franačke uloge pa ju je zamijenio
dosadnom i izmišljenom pričom o golemu značenju
Heraklija i Bizantskog Carstva za dolazak
Hrvata. Da je Car vidio priču o dolasku
Hrvata u carskom arhivu i da ju je hotimično
ispustio, zaključuje se po jednoj maloj
pojedinosti, jedinoj koju je preuzeo iz
njemu nesimpatična izvještaja o dolasku
Hrvata, doduše, posve je preradivši, ali
ipak na način da možemo bez poteškoća utvrditi
provenijenciju vijesti i Carevu obradu.
Carev nastavljač u glavi 30. u iznošenju
hrvatske narodne tradicije, među ostalim,
kaže (redak 87-90): od toga doba ostali
su nezavisni i samostalni i zatražili sveto
krštenje iz Rima te su im poslani biskupi
i pokršteni su za njihova vladara Porina.
Dakle, po narodnoj tradiciji Hrvati su se
najprije oslobodili Franaka i nakon toga
su kršteni. Narodna tradicija prema tome
stavlja pokrštavanje Hrvata u početak IX.
st., pa se čak i sjeća imena tadašnjeg kneza
Dalmatinske Hrvatske - Borne.51
Car je tu vijest prepravio ovako: a car
Heraklije poslao je i doveo svećenike iz
Rima i od njih je učinio nadbiskupa i biskupa
i prezbitere i đakone i pokrstio Hrvate,
a u to doba imali su Hrvati za vladara Porgu.
Očito se radi o istom izvoru koji je služio
i jednom i drugom piscu, samo što je Car
prepravio smisao izvještaja i prebacio pokrštavanje
Hrvata i Porgu = Porina = Bornu u Heraklijevo
doba. Napokon, u 31. glavu nisu ušli podatci
o županijama (redci 90-94), vjerojatno zbog
autorove nemarnosti.
Pa
ipak nije vjerojatno ni to da je autor glava
29. i 31. imao pred sobom već napisanu glavu
30. Tvrdimo samo to da su autoru tih dviju
glava stajali na raspolaganju gotovo svi
podatci što ih je imao i autor glave 30.,
i to u obliku raznih izvještaja što su se
nalazili u carskom arhivu, tako da su se
oba autora služila više-manje istom građom,
samo s razlikom što je autor glave 30. opisujući
Dalmatinsku Hrvatsku uzeo iz arhiva izvještaj
o dolasku Hrvata (retke 61-90), ažurirao
ga i stilistički dotjerao, dok je autor
glave 31. zadržao samo Porgu = Porina, a
sve ostalo skovao u probizantskom duhu.
Ostaje pitanje dviju redakcija opisa pada
Salone i Dalmacije. I ovdje moramo pretpostaviti
daje postojao izvještaj iz bizantske Dalmacije
koji je potanko opisivao kako su Avari osvojili
Dalmaciju. Taj izvještaj preuzeo je pisac
glave 30. i donekle ga skratio. Time je
dobio prihvatljivi uvod za svoj opis prilika
u rimskoj Dalmaciji kao cjelini. Po svemu
se čini da je Konstantin pišući 29. glavu
uzeo u obzir isti onaj izvještaj koji je
poslužio i piscu 30. glave. To je upravo
sigurno, jer nailazimo na sličnosti koje
se ne mogu tumačiti nikako drukčije doli
tako da su oba izvještaja imala istu podlogu.
Samo, Konstantin je bio slabiji pisac od
pisca 30. glave. On se očajnički mučio da
svojim riječima prepriča sadržaj izvještaja
koji se nalazio u arhivi, ali je njegov
zbrkani asocijativni način pisanja sve pomiješao
i čak krivo shvatio. Pokušajmo se uživjeti
u način Konstantinova pisanja, pa ćemo možda
doći do zaključka da je zbrka u opisu pada
Salone u 29. glavi sasvim lijepo mogla nastati
na osnovi logičnog i dobro sređenog izvještaja
iz Dalmacije koji se po našem mišljenju
nalazio u carskim arhivima i kojim su se
služili i Car i nepoznati pisac 30. glave.
Kako smo već upoznali Cara kao iznimno lošeg
pisca, neće nam biti čudno što je izvještaj
o padu Salone pisao na sebi svojstven način:
hrabro je počeo pisati o caru Dioklecijanu,
ali tad počinju nevolje. Piše o Splitu,
što ga je osnovao Dioklecijan, ali ga to
odmah odvodi od glavne teme (osvajanje Salone),
te se prisjeća da je u Dalmaciji postojao
i grad Dioklija, što je lako ušlo u njegovu
glavu - i dakako odmah i na papir - jer
su riječi Dioklecijan i Dioklija zvukovno
slične. Zbog Dioklije zaboravio je Salonu.
Možemo mu koncedirati da nije upravo on
pomiješao Slavene i Avare, nego da je o
izjednačavanju Slavena i Avara negdje drugdje
čitao. Pohitao je da opiše prelazak romanskog
garnizona preko Dunava i zarobljavanje Slavena-Avara.
Ali najedanput je primijetio da nije ništa
rekao o tome kako su se Romani okupljali
u Saloni i slali graničarsku stražu na Dunav.
I zato bezbrižno dodaje da se »od toga vremena«
straža šalje na Dunav u dvije smjene. Tek
tada opaža da je vrijeme da nešto kaže o
Saloni, donosi zanimljiv podatak o Klisu,
kojeg nema u glavi 30., zato što je tamo
taj podatak iz osnovnog izvještaja naprosto
ispušten, a onda »brblja« o dugogodišnjem
smjenjivanju romanskih straža na Dunavu
što izaziva konačno odluku u Slavena-(Avara)
da učine zasjedu i pobijede Romane koji
su, eto, ponovno prešli Dunav. Čudno je
kako je kraj priče opet prilično logičan:
Slaveni uzimaju romansko oružje i znakove,
dolaze do Klisa i prelaze ga, osvajaju Salonu,
a onda malo-pomalo i cijelu Dalmaciju. Čak
je kraj priče sasvim lijepo sastavljen:
Car priča kako su se Romani spasili sklonivši
se u primorske gradove i na otoke, nabraja
ih i time omogućuje prijelaz na opisivanje
svakog pojedinog grada. Čovjek bi rekao
da to piše neki drugi pisac, a ne Konstantin.
Sad je samo trebalo nastaviti s opisom Kotora,
pa onda drugih bizantsko-dalmatinskih gradova,
ali Car bi iznevjerio sebe kad ne bi opet
počeo pisati o onome što mu padne na pamet
u vezi s njegovom temom. Ne slažemo se s
Grafenauerom, koji drži da je isključeno
da je iz logičnog izvještaja mogla nastati
zbrka: u cara Konstantina to je sigurno
bilo moguće s obzirom na njegove više nego
skromne literarne sposobnosti.
Naime,
moglo bi se reći i obratno: isključeno je
da bi iz čudne zbrke o osvajanju Salone
u 29. glavi netko sastavio logičan izvještaj
iz glave 30., jer se glava 30. ipak manje
odlikuje novim podatcima, a više logičnim
redoslijedom građe. Dakako da ne dolazi
u obzir teza da bi glava 30. bila napisana
na osnovi novog izvještaja iz Dalmacije,
jer ima previše sličnosti između 29. i 30.
glave. Ukratko, oba su izvještaja imala
istu podlogu, koju je pisac 30. glave inteligentno
skratio, a Car doduše također skratio, ali
na prilično neuspješan način.
Što
se pak tiče samog vremena sastavljanja redakcije,
čini nam se kako je nedvojbeno daje glava
30. napisana negdje nakon 955. godine,52
a glava 29. negdje 948/949. godine.53
Autor glave 30. pisao je u vrijeme kada
se Bijela Hrvatska već pokoravala Otonu
I. i u vrijeme kada je vladao mir i/među
Hrvatske, Njemačke i Mađarske, pa je zato
upotrijebio one iste izvještaje iz carskih
arhiva kojima se služio i pisac 29. i 31.
glave, ali s time da je nadodao obavijest
o njemačkom vrhovništvu nad Bijelom Hrvatskom.
Razmotrimo
ponovno tekst 30. glave DAI, o dolasku
Hrvata. Ona nas obavještava o ovom slijedu
događaja:
-
Dio
Hrvata dolazi iz Bijele Hrvatske u Dalmaciju,
ostali ostaju u staroj domovini pod
Francima,
-
Neko
se vrijeme Hrvati bore s Avarima i konačno
ih pobjeđuju,
-
Dio
Hrvata koji su došli u Dalmaciju zauzima
Ilirik i Panoniju,
-
Hrvati se oslobađaju Franaka nakon sedmogodišnje
borbe i ubijaju Kocila,
-
Hrvati
se pokrštavaju za vladara Porina.
Iz
spomenutih događaja, kako ih prikazuje 30. glava,
možda proizlazi, kao što smo već rekli, da su
Hrvati zapravo došli u Dalmaciju po nalogu Franaka.
Oni su pod Francima bili i u staroj domovini
prije selidbe, oni se pod Francima nalaze neko
vrijeme i u novoj domovini, franačka vlast je
nad Hrvatima u novoj domovini vrlo jaka. Dakle,
kao da Hrvati nisu bili puki franački saveznici,
nego vojnički organiziran narod koji je po nalogu
i za račun Franaka osvojio Dalmaciju.
****************************
Novija
istraživanja vjerodostojnosti Konstantinovih
vijesti o dolasku Srba počinju s Hauptmannom,
koji je još 1931. na osnovi kritike teksta glave
32. DAI utvrdio da Car o dolasku Srba
na Balkan nije znao takoreći ništa, nego da
je svoj izvještaj sastavio po uzoru na izvještaj
o hrvatskoj seobi. No, Hauptmannovi rezultati
ipak nisu u znanosti prihvaćeni s onom pozornošću
koju zaslužuju. Ne samo da je Skok dokazivao
istinitost vijesti o boravku Srba u Srpčištu
nego je Labuda odbacio glavne Hauptmannove argumente
kao neuvjerljive, a noviji komentatori
vratili su se natrag, potpunom prihvaćanju Konstantinovih
vijesti,211
to više što
je Barišić ponovno valorizirao podatak o Beogradu
u Carevu izvještaju,
ustvrdivši da Caru treba vjerovati »sve dok
se dokaže suprotno bilo putem analize samog
Konstantinovog dela bilo nekim izvorom koji
bi pružio drukčiju informaciju«.212
Ako tome dodamo da je i naš najveći bizantolog
Ostrogorski prihvatio
Carev izvještaj o dolasku Srba,213
onda možemo ustvrditi da je u novije doba
povjerenje prema Carevim vijestima o dolasku
Srba prilično uspostavljeno. To je doista čudno.
Naime, još godine 1952. Grafenauer je, uzimajući
Hauptmannove analize
kao polaznu točku,
proveo izvanredno temeljitu i uvjerljivu analizu
Carevih vijesti, iz koje proizlazi s velikim
stupnjem vjerojatnosti da je Carev izvještaj
konstruiran na osnovi neuvjerljivih tendencioznih
probizantskih tvrđenja,
na osnovi etimologiziranja i na osnovi
vijesti o Hrvatima.214
Smatramo da u svakom
slučaju daljnja istraživanja o vjerodostojnosti
Careva izvještaja moraju krenuti od Grafenauerovih
rezultata. Uzimajući u obzir Hauptmannovu podjelu
Carevih vijesti,
Grafenauer je podijelio vijesti o Srbima u 32.
glavi DAI na
osam točaka i izvršio
analizu ukratko ovako:
1.
i 2. Srbi su došli iz Bijele Srbije (analiza:
podatak uzet prema hrvatskoj tradiciji,
što je to vidljivije jer je Car Srbe smjestio
u Češkoj, gdje Srba nikad nije bilo, ali gdje
je doista živio dio
Hrvata).
3.
Srbi su pobjegli bizantskom caru Herakliju (analiza:
to u cijelosti odgovara odgovarajućim
Carevim vijestima o Hrvatima).
4.
Srbi su došli pod vodstvom jednoga od dvojice
braće koji su u Bijeloj Srbiji naslijedili
svojega oca (analiza: bez realnog sadržaja).
5.
Heraklije je smjestio Srbe u solunskoj provinciji
Srpčištu (analiza: to je umjetna
Konstantinova konstrukcija).
6.
Srbi su se vratili na sjever,
ali su se predomislili pa ih je beogradski strateg
naselio u Srbiji, Paganiji itd. (analiza:
historijski podatci u tančine se poklapaju s vijestima
o Hrvatima; geografski dio odnosi se na razvitak
Srba do X. st. jer ime jednog
plemena nije moglo pokriti odmah nakon doseljenja
tako veliku površinu; Singidunum za
Heraklija sigurno nije bio bizantski).
8.
Srbima je stalno vladala
ista dinastija; slagali su se do Vlastimira s
Bugarima i zajedno s njima pokoravali Bizantu
(analiza: to je uputa za bizantsku vanjsku politiku,
a ne povijesna vijest).
0.
Heraklije je pokrstio Srbe
preko Rima (analiza: kopija izvještaja o Hrvatima).
Grafenauerova
kritika teksta temeljita je i radikalna. Od vijesti
o seobi Srba nije ostalo ništa. Grafenauer posebno
ističe razliku između bizantske tendencije u vijestima
o Hrvatima i u vijestima o Srbima: sporočilo
o Srbih je namreč tako prepleteno s kompleksom
Heraklijeva vpliva - ki se je izkazal pri pretresu
poročila o Hrvatih samo kot izraz bizantinske
tendence - da se ob njegovi izločitvi povsem zruši.215
Našom
analizom vijesti o dolasku Hrvata u 31. glavi
pokušali smo dokazati da je ta glava nastala preradbom
u bizantofilskom duhu onih istih izvještaja koji
su poslije služili kao osnova za 30. glavu kao
i da su tom preradom uklonjene sve činjenice iz
temeljnog izvještaja koje se Carevoj probizantskoj
tendenciji nisu sviđale - osim jednog jedinog
podatka o Porgi (Porinu). Nepoznati Carev nastavljač
držao se skrupoloznije temeljnog izvještaja pa
smo o dolasku Hrvata obaviješteni dvjema verzijama:
Carevom probizantskom verzijom u glavi 31., koja
je više uputa za bizantsku vanjsku politiku negoli
pripovijedanje povijesnih događaja, i hrvatskom
narodnom verzijom u glavi 30., koja nas obavještava
o dolasku Hrvata onako kako su je zapamtili sami
Hrvati (što još ne znači da ona odgovara povijesnim
činjenicama). Čini nam se da je kvaliteta glava
31. i 32. približno ista: vijesti iz temeljnog
izvještaja tako su prerađene, a činjenice tako
eliminirane da se iz tih glava o dolasku Hrvata
i Srba ne može saznati ništa, pa čak ni narodna
tradicija na kojoj se temelje. Ništa - ili gotovo
ništa. Kod Hrvata smo pronašli Porgu (Porina),
a pred nama je zadaća da utvrdimo da li se u Carevu
šupljem izvještaju o Srbima ipak naziru činjenice
iz srpske narodne tradicije. Posao je kudikamo
teži nego kod Hrvata, jer nam kod Srba nisu sačuvane
nikakve vijesti iz narodne tradicije na način
kao što su slučajno sačuvane u vezi s Hrvatima
u 30. glavi. Dakako, u prvom redu dolaze u obzir
elementi iz točaka 5., 6. i 7. Hauptmannove i
Grafenauerove analize. Evo tih elemenata:
-
dva brata su naslijedila svog oca u Bijelog
Srbiji,
-
jedan od braće uzima polovicu naroda i bježi
Herakliju,
-
Heraklije ga prima i smješta
u solunskoj provinciji u mjestu Srpčištu,
-
Srbi odlučuju da se vrate natrag, Car im to
dopušta,
-
prelaze Dunav, mijenjaju mišljenje, traže od
Cara preko bizantskog stratega koji vlada Beogradom
novo prebivalište,
-
kako su Srbija, Paganija, Zahumlje i Travunija
bili pusti zbog Avara, Car ih onamo smješta,
-
Srbi imaju stalno vladare iz iste dinastije;
Car imenuje samo neke.
Podatci
o dvojici braće i o odlasku jednog od njih na
jug su legendarni [a) i b)], a Heraklija je bez
sumnje sam Konstantin uklopio u priču [b), c),
d), e), f)].
Nadalje,
upravo zbog cara Heraklija, za kojeg je znao da
je živio u prvoj polovici VII. st., Konstantin
je narodnoj tradiciji morao dodati ove riječi:
nakon što je umro vladar Srba koji je prebjegao
Caru, zavladao je po nasljedstvu njegov sin, a
nakon toga unuk i tako iz njegova roda idući vladari.
Naime, čini se vjerojatnim da je srpska narodna
tradicija znala bar za Višeslava, Radoslava, Prosigoja,
Vlastimira i Vlastimirove sinove Mutimira, Strojimira
i Gojnika, koji su živjeli u vrijeme bugarskog
vladara Mihajla Borisa (852.-889.), i da je car
imao pred sobom izvještaj o tome da su Srbi došli
na Balkan te da je nakon stanovitog broja godina
njima zavladao Višeslav. To je vjerojatnije stoga
što doista nema smisla ova konstrukcija: srpski
vladar koji je Srbe doveo na Balkan umire; njega
nasljeđuje njegov sin; njegov sin umire pa ga
nasljeđuje unuk prvog vladara; poslije smrti unuka
dolazi redom na vlast neki neodređeni broj vladara;
nakon stanovitog broja godina dolazi na vlast
Višeslav. U toj konstrukciji vremenska odredba
nema baš nikakva smisla kad ne znamo koliko je
vladara bilo između prvog vladara i Višeslava,
a s druge strane »neki broj godina« nije posve
prazna fraza u Carevu peru, jer on, kao što je
poznato, upotrebljava taj pojam za vremensko razdoblje
od oko 10 godina,216 a inače kad se
radi o duljem razdoblju kaže »nakon mnogo godina«.217
Naprotiv, ako pretpostavimo da je u izvještaju
po srpskoj narodnoj tradiciji stajalo da je »neki
broj godina« nakon dolaska Srba zavladao Višeslav,
nejasnoće nestaje, nestaje neodređeni broj neimenovanih
vladara - podatak sasvim nesvojstven narodnoj
tradiciji, ali posve u skladu s Konstantinovim
mutnim načinom pisanja i njegovom željom da dokaže
neprekinuti kontinuitet srpskih vladara iz dinastije
koja je pokorna Bizantu - pa kako narodna tradicija
poznaje poimenično sve srpske vladare do Mutimira,
Strojimira i Gojnika, koje bez sumnje treba smjestiti
u drugu polovicu IX. st., proizlazi da se po srpskoj
tradiciji dolazak Srba dogodio negdje krajem VIII.
stoljeća; tako bi srpska tradicija bila neobično
slična hrvatskoj, po kojoj, kao što smo vidjeli,
Hrvati dolaze koncem VIII. stoljeća. Uostalom,
to bi se slagalo i s viješću Konstantina Porfirogeneta
da su Srbi došli neposredno nakon Hrvata.218
Daljnji
je problem putovanje Srba duboko na jug do Srbice,
u solunskoj provinciji, njihov povratak preko
Dunava i konačni smještaj u Konstantinovoj Srbiji.
Veliki broj znanstvenika ne vjeruje u Carevo pričanje
o doseljenju Srba u solunsku Srbicu, dijelom zato
što smatra da se radi o nevjerojatnoj stvari,219
ili zato što smatra da se radi o Carevu etimologiziranju
kojem je on i inače vrlo sklon;220 drugi
smatraju da se Careva priča temelji na stvarnim
događajima221 ili da odražava bar neke
povijesne okolnosti i činjenice.222
Što se pak tiče srpskoga prijelaza preko Dunava
i vijesti o Beogradu, skepsa znanstvenika čak
je još i veća, u prvom redu zbog toga što za Heraklija
Singidunum takoreći
sigurno više nije u bizantskim rukama i što nije
moguće da bi Car u svojim arhivima našao slavenski
naziv Beograd za Singidunum u
vrijeme Heraklija,223 pa ima tek mali
broj glasova u prilog te Careve vijesti.224
Mislimo da ipak ne može biti sumnje da je Srbica
Careva etimološka konstrukcija, jer je upravo
nevjerojatno da bi narodna tradicija zadržala
u sjećanju boravak u tom razmjerno beznačajnom
mjestu. Isto tako čini nam se očitim da je bizantski
strateg u Beogradu ubačen u priču zajedno s Heraklijem,
tj. radi se o Carevoj probizantskoj tendenciji
koju i ovdje možemo brisati iz fonda temeljnih
vijesti. Ni najmanje nismo sigurni da su se događaji
odigrali upravo tako kako o njima priča Konstantin
Porfirogenet - nakon što utvrdimo naivno etimologiziranje
i bizantsku tendenciju - ali nam se čini da Car
nije izmislio osnovnu misao koja se provlači kroz
njegovu priču: putovanje Srba nekamo duboko na
jug, povratak preko Dunava, smještanje u sklavinijama
jugoistočno od Hrvatske. Tu misao o dalekim putovanjima
Srba prije njihova konačna smještaja Car sigurno
nije izmislio, nego ju je dobio od svojih informatora
u jednoj od sklavinija ili u jednom od južnodalmatinskih
gradova, npr. Dubrovniku. Radi se o narodnoj tradiciji
koja je bila među Srbima raširena slično hrvatskoj
tradiciji o borbama s Avarima i Francima i o knezu
Borni/Porgi/Porinu. Drugim riječima, za razliku
od Grafenauera, nama se ne čini da se čitava priča
o dolasku Srba ruši kad se iz nje izbace bizantski
elementi (Srbica, beogradski strateg, Heraklije);
naprotiv, čini nam se da i bez tih elemenata priča
o dugotrajnoj selidbi odgovara upravo narodnom
shvaćanju povijesti, koje voli vremenski kondenzirane,
dramatične i »vizualne« efekte. Na žalost, nije
sačuvan izvještaj Careva informatora pa je mnogo
toga izgubljeno - no u svakom slučaju ostalo je
više nego u Carevoj priči o dolasku Hrvata u 31.
glavi, gdje je ostao samo Porga/Porin. Dakako,
posve je drugo pitanje da li srpska narodna tradicija
odgovara stvarnim događajima i kada i kako su
se oni odigrali. Sama za sebe, srpska narodna
tradicija koju je na posve iskrivljeni način prenio
Konstantin Porfirogenet, ne može biti dovoljno
vjerodostojnim izvorom za najstariju srpsku povijest
na Balkanu. U svakom slučaju, daleke selidbe Srba
po Balkanu čine izvanredno uvjerljivom Županićevu
tezu da se radilo o maloj ratničkoj družini, a
ne o čitavu narodu.225
Županićevu
tezu o ratničkoj družini potvrđuje još jedan element
Konstantinove priče. Naime, u Carevoj priči o
dolasku Srba udara u oči kako je za njega cijelo
područje Srbije, Zahumlja itd. pusto. On kaže:
ta područja (tj. Srbija, Paganija, Zahumlje, Travunija,
Konavle) učinili su Avari pustim jer su potjerali
tamošnje Romane što sada stanuju u Dalmaciji i
Draču.226 Dakako da se radi o nenastanjenosti
u specifično Konstantinovu smislu, tj. da tamo
nema utvrđenih mjesta, kastra i gradova, a ne
o potpunoj odsutnosti stanovništva. Dakako, Carevu
vijest treba shvatiti tako da su se na području
nekadašnje rimske Dalmacije, a kasnijih hrvatskih
i srpskih sklavinija nalazili slavenski stanovnici
dijelom u manjim neograđenim selima i zaselcima,
a dijelom kao pastiri. Nadalje, čini se posve
jasnim da se srpska ratnička družina smjestila
najprije u Sklaviniji Srbiji i da je poslije proširila
svoju vlast i na druge sklavinije, a time i srpsko
ime, uostalom, slično kao što se to dogodilo i
s Hrvatima. Uzevši u obzir i te okolnosti, priča
o doseljenju Srba postaje čak uvjerljivom. Ukratko,
čini nam se da smo iz tendenciozno iskrivljenoga
Konstantinova izvještaja o seobi Srba izljuštili
ovu narodnu tradiciju: Srbi su manja ratnička
družina koja se doselila na Balkan koncem VIII.
st. neposredno nakon dolaska Hrvata, i to tako
da se najprije uputila duboko na jug, zatim vratila
na sjever preko Dunava i konačno smjestila jugoistočno
od Hrvata, među tamošnjim Slavenima.
Odgovara
li ta narodna tradicija stvarnim događajima? To
je još teže reći negoli o hrvatskoj tradiciji,
zabilježenoj u 30. glavi DAI. Ipak, čini
nam se da se elemente koji nam stoje na raspolaganju
može možda najbolje ovako povezati:
Dolazak
Srba koncem VIII. st. odgovara dolasku Hrvata
nekako u isto vrijeme. Na taj način oba izvještaja
međusobno se potvrđuju i povećavaju vjerojatnost
u njihovu istinitost.
Kako
ni za Hrvate, tako ni za Srbe nije vjerojatno
da su se doselili krčeći sebi put kroz avarsku
državu, koja je prije rata s Francima bila prilično
stabilna. Vjerojatno su Srbi došli iz istoga razloga
koji smo predložili u vezi s dolaskom Hrvata,
naime da zamijene avarske posade u vojnim, a osobito
graničarskim postajama. Toponim tipa Obrov u području
Skopske Crne gore, povezan sa sličnim toponimom
u dalekom Kosovu, dopušta nam da naslutimo stoljetnu
avarsku granicu, koja je valjda tekla nekako
granicom između današnje SR Srbije i SR Makedonije.
Srbi su prema takvu shvaćanju prilikom svojega
prvog smještaja na Balkanu doprli nadomak Vardarskoj
kotlini, dakle doista duboko na jug, pa je Car
pisac na temelju izvještaja svojega balkanskog
informatora još »malo popravio« narodnu tradiciju
i povezao srpski dolazak sa Srpčištem kod Soluna
na njemu svojstven način.
Kada
se avarska država uskoro nakon srpskog dolaska
na Balkan počela rušiti zbog udarca Franaka
i njihovih novih saveznika Hrvata kao i zbog
unutrašnjih nemira, Srbi su odlučili napustiti
svoje vojničke postaje i povući se prema sjeveru,
ali su, došavši preko Dunava, naišli na posve
novu konstelaciju snaga, u kojoj su Franci imali
dominantnu ulogu. Nije isključeno da su Franci
dosta lako nagovorili Srbe da se prilagode novom
stanju stvari - slično kao nešto ranije i Hrvati
- i da se kao franački saveznici smjeste na
Balkanu istočno od Hrvata.
_______________________________
38
U razmatranje je uzeto izdanje DAI.31
U obzir dolaze
u prvom redu HAUPTMANN, 1925., 86-127
i HAUPTMANN,
1931.. 17-24.32
U obzir dolaze
u prvom redu GRAFENAUER, 1950.a, 23-126; GRAFENAUER,
1950.C, 151-169; GRAFENAUER, 1952.C, 1-56; GRAFENAUER,
1955.a, 40-45.
53
Pregled najvažnijih stajališta o ključnim pitanjima:
ŠIŠIĆ, 1925., 236-265; LABUDA, 200-262; ZASTEROVA,
34-47; FERJANČIĆ, VIZ, 1959.; DVORNIK u DAI,
vol. II. Commentary, 1962., 94-142.
34
Glave 29. i 31. razdijelili smo na odsjeke koji
u izvornom tekstu započinju s oti, odnosno u
jednom slučaju, naime prikazu borbe Bazilija
I. sa Saracenima oko Dubrovnika i Barija, s
voteov oti. Takva je dioba dakle u skladu s
pisanjem Konstantina Porfirogeneta i njegovim
shvaćanjem konstrukcije čitave glave, a redovito
upućuje na okolnost da je odsjek koji započinje
s oti cjelina uzeta iz jednog izvora.
****************************
42
Dapače, uvjereni
smo da se može ići i korak dalje. Nije li
moguće, nije li čak vjerojatno, da je hrvatska
narodna tradicija zapravo glasila da su Hrvati
došli i pobijedili Avare po nalogu Franaka?
Naime, ako su Hrvati u staroj domovini bili
podređeni Francima, i ako su neko vrijeme
i u novoj domovini priznavali njihovu vlast,
onda je smisao narodne tradicije očito u tome
da su oni došli po nalogu Franaka. Anonim
je priču izmijenio ispustivši taj podatak,
jer se ni njemu nije sviđala previše istaknuta
uloga Franaka u dolasku Hrvata. Dakako, i
ovdje je sasvim drugo pitanje odgovara li
takva hrvatska tradicija stvarnosti.43
HAUPTMANN,
1925., 123-127; GRAFENAUER, 1952.C, 27 i d.44
GRAFENAUER,
1952.C, 27. GRAFENAUER,
1952.C, 28. 46
Tako već
i BURY, 1906., 51 = 1908., 98-129; konačno
GRAFENAUER, 1952.c,28 i DVORNIK u DAI II.,
97. Tezu da je glava 30. napisana godine 944.
u sklopu djela De thematibus brani
LABUDA, 230 i d. V. kritiku tog gledišta u
GRAFENAUER, 1952.C, 18 i d. JENKINS
u DAI Commentary, 2, kao da je sklon shvaćanju
da je glava 30. napisana ranije: the much
discussed c. 30/2-61 might well be actual
source of 29/3-6 and the remainder of the
chapter (30/61 ff.) have been used for some
parts of c. 31 (...). Thus, we might see in
c. 30 a report, sent perhaps ad hoc by a Dalmatian
official. Ipak, Jenkins kaže da most
scholars are agreed that some of its material
must be dated a good deal later (...).
47
GRAFENAUER,
1952.C, 28.
49
Dakako, ako
je naše shvaćanje namjere pisca 29., 30. i
31. točno, onda bi kao prvo poglavlje trebalo
da stoji poglavlje o rimskoj Dalmaciji, u
kojem bi bili opisani događaji do pada rimske
Dalmacije u avarske ruke, a tek nakon toga
bi trebale slijediti glave o bizantskoj Dalmaciji
i Dalmatinskoj Hrvatskoj.
50 JENKINS
u DAI II., 3 i d., uvjerljivo dokazuje da
se DAI sastoji od dvije vrsti
materijala (usp. MORAVCSIK, 1958., 361 i d.):
antikvarne informacije (to je stariji dio
djela)
i lekcije iz suvremene diplomacije (to je
noviji dio djela). Prema novijoj koncepciji
djela,
trebalo je Konstantinovu sinu pružiti što
više korisnih podataka, uputa i ideja radi
boljeg
snalaženja
u složenoj diplomatskoj igri s bližim i udaljenijim
susjedima. Stariji dijelovi
pisani su približno do godine 952., a noviji
nakon nje. Ako ta Jenkinsova zapažanja
primijenimo na 29., 30. i 31. glavu, primjećujemo
da Jenkinsovu koncepciju ipak treba
donekle modificirati. Naime, dok je glava
29. u svom glavnom dijelu doista u prvom redu
informativna, jer dijelom obavještava o prošlosti,
dotle je glava 31. sastavljena sa sasvim
očitom tendencijom da se onome tko će se koristiti
tom glavom, dakle u prvom redu Carevu
sinu, pruže upotrebljivi podatci u diplomatskoj
borbi oko balkanskih zemalja, bez obzira na
to da li su ti podaci istiniti ili nisu. Priča
o dolasku Hrvata u toj glavi sastavljena je
tako da
se može upotrijebiti u korist Bizanta i njegove
prisutnosti na Balkanu, a ne radi općeg
apstraktnog proširenja znanja i vidokruga
Careva sina. Dakle, ne samo redci 71-82, koji
su
i po Jenkinsu naknadno ubačeni, već i uvodni
dio te glave, redci 1-25 (o pradomovini i
dolasku Hrvata), zatim redci 26-30 (o zemlji
Hrvata) i 58-67 (o vladaru Hrvatske), a
najvjerojatnije i redci 31-57 (o miroljubivosti
Hrvata) svojim sadržajem jasno pokazuju da
nisu pisani radi antikvarne informacije, nego
u cilju diplomatske didaktike, koja se prema
tome već negdje oko 948. god., tj. u vrijeme
pisanja te glave, počela pojavljivati u Carevu
djelu. S druge strane, glava 30. je po svom
sadržaju i po namjeni u prvom redu antikvarna
informacija. Ona prikazuje osvajanje Dalmacije
od Avara (redci 1-61) i dolazak Hrvata (61-90)
na toliko informativni način da se u tom izvještaju
nigdje ne pojavljuje uloga Bizanta. Ostatak
glave (redci 90-142) je informativan, ali
nema sumnje da se mogao iskoristiti i u tekućoj
diplomatskoj igri kao koristan izvor informacija.
U svakom slučaju, očito je da 30. glava nije
napisana u novom didaktičkom cilju u smislu
Jenkinsovih izvođenja. A to vjerojatno znači
ne samo to da njezin autor nije Car već i
to da za njezino sastavljanje gotovo uopće
nisu upotrijebljeni novi izvori, nego podaci
iz Careva arhiva, koji su već odavno stajali
na raspolaganju. Konstantin nije autor 30.
glave zato što je nemoguće da bi on sve novije
glave pisao s didaktičko-diplomatskom namjerom,
a da bi iznimku načinio u 30. glavi. Isto
tako nije ni vjerojatno da su posebno za tu
glavu skupljani novi podaci iz Dalmacije,
jer ona u nekim svojim dijelovima pokazuje
toliku sličnost sa 29. glavom (npr. opis pada
Salone) da je mnogo vjerojatnije kako su i
Car i nepoznati pisac 30. glave crpli iz istog
vrela, a u drugim svojim dijelovima pokazuje
poznavanje okolnosti za koje nema nikakva
razloga pretpostaviti da je bilo potrebno
novo sakupljanje materijala. Bilo bi doista
čudno da još ni 948749. nisu u carskim arhivima
postojali zapisi o nazivima hrvatskih županija,
o sklavinijama unutar starih granica Dalmacije
i o tributu što su ga (navodno od Bazilija
I.) dalmatinski gradovi plaćali Slavenima.
51
Ovako već DUMMLER, 390, i konačno GRAFENAUER,
1952.C, 26.
****************
21111
Npr. FERJANČIĆ,
u VIZII, 49; Dvornik u DAI II, Komentar 133.
212
BARIŠIĆ,
1955., 12 i d.
213
OSTROGORSKI,
1970., 120 i d.; OSTROGORSKI 1948., 24 i d.
= Vizantija i Sloveni, Beograd, 1970., 79
i d.
214
GRAFENAUER,
1952.C, 21 i d.
- GRAFENAUER,
1963., 110.
- V.npr.
30. glava, 67,78-79. 217V. npr.
31. glava, 42-43. 218 DAI,31,9.
219
Tako stariji
povjesnici kao npr. JIREČEK - RADONIĆ, 61;
MARETIĆ, 66.
220
SKOK, 1927.,
65-66; HAUPTMANN, 1937.. 50; HAUPTMANN, 1931.,
21;
GRAFENAUER, 1952.C, 21 i d.; GRAFENAUER, 1963.,
1112.
221
ŽUPANIĆ,
107 i d.; SKOK, 1938., 252 i d.; FERJANČIĆ,
VIZ II, 48.
222 GROT,
83, naslućuje da su do Srbice došle samo srpske
izvidnice; TOMAŠIĆ, 84.
223
V. konačno
GRAFENAUER, 1952.C, 23; GRAFENAUER, 1963,
110.
224
BARIŠIĆ,
1955., 12 i d.; FERJANČIĆ, VIZ II, 49; DVORNIK,
DAI, II,
Commentarv, 133.
225
DVORNIK,
DA II, Commentary..., 133 govori o »well
disciplined, if small, body
of seasoned fighters«.
- DAI,
32, 23-25.
Radi
provjere vjerodostojnosti vijesti Konstantina
Porfirogeneta o Hrvatima u ovome se radu prethodno
razmatraju vijesti toga pisca i njegova oca,
Lava Mudroga (iz «Taktike») o Mađarima (i
Slavenima). Utvrđuje se da su vijesti iz »Taktike«
o Mađarima vjerodostojne, dok je to mnogo
manje slučaj s vijestima Konstantinovim, poteklim
iz mađarske narodne predaje - premda je prošlo
jedva pola stoljeća. Analiza pokazuje da i
vijesti o imenima mađarskih plemena koja su
došla koncem IX. stoljeća treba s oprezom
prihvatiti utoliko što njima, uz ostalo, narodna
predaja nastoji dokazati legitimitet Arpadovića.
Osim toga, prve vijesti o mađarskim pothvatima
odmah nakon dolaska Mađara ukazuju na to da
je domaći vojni i civilni element jugoistočnog
dijela Velike Moravske bio važan faktor u
etnogenezi mađarskog naroda.
Nakon
toga pristupa se analizi i ocjeni novijih
teorija o etnogenezi hrvatskoga naroda. Prije
svega ukazuje se na korisne elemente shvaćanja
novije »austrijske škole« (Kronsteiner, Wolfram,
Pohl; od naših Budak), po kojoj su Hrvati
bili u avarskoj državi društveni sloj, a ne
pleme ili narod, pa se pomišlja na graničare
raspoređene u krugu oko središta avarske vlasti.
Austrijska škola osobito naglašava da ti hrvati-graničari
nisu došli iz Bijele Hrvatske kao sloj graničara,
a još manje kao već formirani narod. Nakon
sloma avarske moći hrvati-graničari se po
shvaćanju spomenutih autora uz pomoć slavenskih
četa oslobađaju avarske vlasti pa se u IX.
stoljeću u Dalmaciji, i to najprije u Lici,
postupno stvara hrvatski narod i hrvatska
država.
Prikazuju
se ukratko i osnovni podaci o tezi pisca ovoga
rada iz 1977., dopunjeni u više radova do
1994., po kojima bi iz vijesti glave 30. i
31. DAI proizlazilo da su Hrvati došli
u Dalmaciju tek potkraj VIII. stoljeća. Ispravnost
te teze ovisi o vjerodostojnosti Konstantinovih
vijesti, u koju je autor međutim sve manje
uvjeren.
Konačno,
autor prikazuje teoriju O. Pritsaka po kojoj
su Hrvati karizmatički klan trgovaca iranskog
porijekla, koji su se priključili karizmatičkim
ratničkim turskim klanovima, Avarima, i smjestili
se na trgovačkim putovima avarske države.
Autor ne smatra Pritsakovu tezu prihvatljivom,
osobito ne za dalmatinske Hrvate, koji su
se naselili u zaleđu dalmatinskih gradova
i otoka, tj. u području koje ne leži uz neki
značajniji trgovački put.
Autor
prelazi na etimologiju imena legendarne braće
i sestara koji su po glavi 30. DAI
doveli Hrvate u Dalmaciju i prihvaća Mikkolinu
tezu da su ta imena najvjerojatnije turskog
porijekla, osobito Tuga i Buga. Turskog (tursko-bugarskog)
porijekla su po mišljenju istaknutih turkologa
(npr. Moravcsik) i nazivi časti ban i župan,
a prema turkologu Tietzeu i samo ime Hrvat,
koje on povezuje s imenom bugarskog vladara
Kuvrata.
Uzimajući
u obzir povezanost naziva i imena hrvatskoga
vladajućeg sloja s turskim i tursko-bugarskim
nazivima i imenima kao i nedvojbenu etimološku
povezanost imena Kuvrat (koje prema najstarijem
vrelu, Teofanu, glasi Kńďâáôďň, a prema
latinskom prijevodu Anastazija Crobatus)
i imena Hrvat (Xńůâáôďé), autor
u diskusiji s drukčijim stajalištima provodi
raščlambu raspoloživih vijesti o Kuvratu i
njegovoj Velikog Bugarskoj i utvrđuje:
-
Da se Velika Bugarska protezala od područja
poriječja Buga do područja poriječja Dona,
-
Da je Kuvrat, osnivač Velike Bugarske, umro
prije 668., a da njegovu akciju tjeranja
avarskih posada, tj. oslobođenja od avarske
vlasti, treba datirati s tridesetim godinama
VII. stoljeća,
-
Da su nove analize avarskih arheoloških
nalazale pokazale da između ranog avarskog
doba (»Prvi avarski kaganat«) i kasnoga
(»Drugi avarski kaganat«) treba umetnuti
prijelazno razdoblje otprilike od 630. do
675. godine,
-
Da su glavne značajke toga prijelaznog razdoblja
u tome što je oko 630. došlo do promjene
dinastije u avarskoj državi i što su upravo
u tom razdoblju kudikamo najbogatiji arheološki
nalazi, koji obuhvaćaju uz ostalo jedini
siguran grobni nalaz jednog kagana. Usto,
grobni nalazi vodećeg sloja u to vrijeme
dokazuju nedvojbenu povezanost s nalazom
u Malaja Pereščepina kod Poltave, gdje je
nađen Kuvratov grob ili barem spomen-mjesto
u njegovu čast. Ta se nedvojbena povezanost
očituje u identičnim oznakama vlasti položaja
novoga vladajućeg sloja, u prvom redu pseudokopčama.
-
Da zbog takvog bogatstva nalaza nije više
moguće govoriti o nazadovanju avarske države
i avarskog društva u tom razdoblju - bez
obzira na to pripisuje li se
to nazadovanje navodnom
avarskom »sramotnom
porazu« pod Konstantinopolom
godine 626. ili borbama oko prijestolja
630.
-
Da sve to ukazuje na to da je Kuvrat, oslobodivši
Veliku Bugarsku od avarske hegemonije, uspio
nametnuti avarskoj državi vladara (kagana)
orijentiranog ne samo prokuvratovski nego
i - zbog Kuvratovog prijateljstva s Bizantom
-ujedno probizantski. To je ujedno i objašnjenje
bogatstva arheoloških nalaza, koje prije
upućuje na procvat avarske države u tom
razdoblju.
-
Da se vladajući sloj u avarskoj državi u
tom razdoblju najvjerojatnije nazvao u čast
Kuvrata-Krobata, svojega velikog zaštitnika,
»Krobatovci« (Hrvati). Graničari u području
današnje Poljske i današnje Like-Dalmacije
u Hrvatskoj, a možda i u Karantaniji, kao
dio vladajućeg sloja nad podređenim stanovništvom,
nazvali su se također »Krobatovci« (Hrvati)
Međutim,
ubrzo nakon Kubratove smrti Velika Bugarska
priznaje vlast Kazara, a u avarsku državu slijeva
se veliki broj došljaka s istoka, koji se naseljavaju
u središtu države, gdje se zbog toga gubi ime
»Krobatovci« za vladajući sloj. Taj novi istočnjački
sloj naseljava i šire područje oko središta.
I u tom širem graničarskom području pronađeni
su arheološki nalazi koji nedvojbeno upućuju
na njih. No, takvih arheoloških nalaza nema
upravo ondje gdje su se bili ranije naselili
Krobatovci (Hrvati)-graničari. Na graničarskim
područjima, pošteđenima od naseljavanja novoga
istočnjačkog sloja, uspjelo se zbog toga sačuvati
ime Hrvat, koje je u Dalmaciji postalo jednim
od elemenata etnogeneze hrvatskog naroda tijekom
IX. stoljeća.
(1995.)
![](../images/11062004/hrvatska.jpg)
Ivan
Supičić (ured.): Hrvatska i Europa: Rano doba
hrvatske kulture, AGM, Zagreb, 1997
Riječ
je o izuzetnome djelu, prvom od predviđenih
pet svezaka u kojima Hrvatska akademija znanosti
i umjetnosti kani predočiti svijetu temeljne
vrijednosti hrvatske civilizacije od postanka
do danas. Do 2003. su izašle dvije knjige,
s prijevodima na engleski i francuski. Cijeli
je projekt opisan na poveznicama o recenzijama
knjiga: drugi
je dio prikazan na hrvatskome jeziku na http://www.hercegbosna.org/ostalo/recenzije.html
, dok je engleski prijevod ovoga sveska ocijenjen
na http://www.hercegbosna.org/engleski/reviews.html
. Članak koji ovdje donosimo (tekst iz gorenavedene
knjige) prinos je akademika Radoslava Katičića
o problemu etnogeneze Hrvata i predstavlja
najuravnoteženiji prikaz dominantnoga razmišljanja
o hrvatskim početcima.
O PODRIJETLU HRVATA
Nova
živost oko pitanja o podrijetlu Hrvata, izazvana
ostvarenjem samostalne hrvatske države krajem
1990, bit će nam ovdje samo povod da razmotrimo
njegovu narav kao znanstvenoga problema, a on
je sam po sebi višestruko zanimljiv jer je izrazito
interdisciplinaran i jer je metodološki vrlo zahtjevan.
Na njemu se, kada se valjano razmotri, očituje
spoznajna podloga historiografske sinteze. Imamo
tako osobito zanimljiv primjer metodskih pretpostavki
interdisciplinarnoga povijesnog istraživanja.
Vrijedno je stoga svakomu tko se načelno zanima
za znanost da se malo pozabavi njime.
No
povijest nas ne vodi samo znanju o prošlosti i
ne crta nam samo sliku o njoj. Ona nas uči i snalaziti
se u njoj, upućuje na to da se u prošlosti pronalaze
uporišta mišljenju i osjećanju u sadašnjosti.
Time ona najviše i obogaćuje naš život. No upravo
zato posežu za njom i ideologije, zasnivajući
jednostran pogled na svijet i siromašeći time
istančanost snalaženja u prošlosti, a ukalupljujući
razmišljanje i osjećanje u sadašnjosti. Ideologija
u povijesti traži svoje argumente i nalazi slike
kojima mobilizira i usmjeruje. Njoj, dakako, nije
do utemeljenosti povijesnoga suda niti do svestrane
mnogoslojnosti povijesne dokumentacije i argumentacije,
nego traži dokaze da je bilo upravo onako kako
se i bez dokaza osjeća da je moralo biti. Sve
to ne može ostati bez posljedica za povijesno
rasuđivanje, osobito ako se ne luči jasno između
jednoga i drugoga, znanosti i ideologije. Treba
stoga u povjesničkom razlaganju i pri sudu o raznim
odgovorima što se daju na povijesna pitanja razlikovati
znanstveno utemeljene pokušaje da se cjelovito
opiše i objasni koji povijesni tijek od ideoloških
zahvata kojima se jednostrano odabire i usmjerava
mišljenje i osjećanje. Prvi se mogu zvati modelima,
a drugi ideologemima.
Svako
pitanje o podrijetlu, i pojedinca, i roda, i naroda,
pobuđuje veliku pozornost. U podrijetlu se, tako
se misli i osjeća, očituje prava narav, iz njega
se izvodi identitet. Koliko god se narav doista
i zasniva na postanku, opet ima u tome što se
podrijetlu pridaje tolika važnost dobra mjera
iracionalnosti. Nije naime tako da bi za razumijevanje
naravi i utvrđivanje identiteta prvotno i najdavnije
podrijetlo bilo najvažnije ili čak odlučno. Ipak
mnogi osjećaju tako, premda se narav zasniva
i identitet određuje svim razvojem i rastom što
vodi do njega, a ne samo ili najviše prvim početcima.
U europskoj je pak kulturi, još tamo od rasapa
Rimskoga carstva, zajedničko podrijetlo naroda,
u pravilu fiktivno i utemeljeno samo na legendarnoj
predaji, osnovno načelo njegove identifikacije
i političke organizacije. Nije dakle čudno što
smo i mi danas skloni tako misliti i osjećati,
iako bi svima razumski već davno moralo biti jasno
da je važna tradicija koja
se nosi, a ne podrijetlo, i da tu
tradiciju ne čine samo neki davni početci nego
i sve ono što se s njome zbivalo dok se prenosila
s pokoljenja na pokoljenje u dugom nizu mnogih
stoljeća.
Kada
je dakle riječ o podrijetlu naroda, mnogo je pobuda
da se u vezi s time stvaraju ideologemi, a dogodit
će se onda da oni utječu na konstrukciju znanstvenih
modela kojima se pokušava odgovoriti na to pitanje
i na izbor među takvim alternativnim modelima.
No i onda kada su modeli pod jakim utjecajem ideologema
ili čak posve u njihovoj vlasti, opet je razlika
između modela i ideologema i jasna i bitna. Odgovor
koji se daje modelom nikad se ne smatra konačnim
i iscrpnim. Koliko god impozantna bila konstrukcija
kojom se modelira povijesna slika, ne prestaje
se gledati i na to kako je utemeljena i nije li
na njoj potrebna kakva promjena ili dopuna.
Imajući
sve to na umu možemo se sada obratiti svojem konkretnom
predmetu, podrijetlu Hrvata kao znanstvenom problemu.
Budući da se radi o povijesnom pitanju, treba
prvo razmotriti kako stoji s pisanim vrelima za
nj. Razmjerno su obilna i svakako dovoljna da
se na njima zasnuje cjelovita i u glavnim crtama
pouzdana povijesna slika za sva razdoblja rimske
provincije Dalmacije sve do sloma antičkoga života.
U to doba nema traga Hrvatima u njoj. A Slaveni
se javljaju na samom kraju, na prijelazu iz VI.
u VII. stoljeće, kao opasan neprijateljski narod
koji je počeo prodirati u nju. O tome kako su
Slaveni Dalmaciju konačno osvojili razabire se
tek nešto malo iz zapisa u španjolskim i etiopskim
ranosrednjovjekovnim kronikama. Te slabo određene
i u pojedinostima teško razumljive vijesti dolaze
dakle iz velike prostorne daljine, dok bizantska
vrela šute zabavljena sudbonosnim zbivanjima,
a domaćih uopće nema. Tek u IX. stoljeću progovaraju
franačka i s njima domaća vrela. Tada je u nekadašnjoj
rimskoj Dalmaciji već prisutan gentilno organiziran
narod Hrvata (gens Chroatorum), kojim
vlada knez, a zove se još i Slaveni (Sclavi) i
Dalmatinci (Dalmatini). O tome
kako su se tamo našli nema iz IX. stoljeća nikakve
vijesti.
Tek
oko polovice X. stoljeća zapisao je bizantski
car Konstantin VII. Porfirogenet vijesti o tome.
Iz njegova kazivanja proizlazi da su se doselili
u rimsku Dalmaciju u prvoj polovici VII. stoljeća,
tamo skršili avarsku vlast i osnovali svoju. U
Konstantinovu djelu, kojemu su humanisti dali
naslov De administrando imperio,
povjerljivu priručniku za vođenje vanjske
politike Bizantskoga carstva, to se pripovijeda
u dvije verzije. U jednoj (u 29. i 31. glavi)
se kaže da se to dogodilo u sporazumu s bizantskim
carem Heraklijem (610-641), a u drugoj (u 30.
glavi) taj se sporazum ne spominje, a ističu se
veze Hrvata s Francima: kako su im u prvo vrijeme
bili podložni u staroj domovini i u novoj, a onda
se u teškim i krvavim borbama oslobodili njihove
vlasti.
U
prvoj verziji potječu Hrvati koji su došli u Dalmaciju
od nekrštenih Hrvata u velikoj Hrvatskoj, koja
leži sjeverno od Mađarske i u blizini Franačke,
te oni tamo žive nekršteni još i u doba kada pisac
to piše, a u drugoj dolaze iz zemlje što leži
onkraj Bavarske i na području gdje se osjeća
franačka moć, a potječu od Bijelih Hrvata, što
žive u toj zemlji još i dok pisac to piše. Prema
prvoj verziji pokrstili su se odmah poslije doseljenja,
a prema drugoj tek pošto su se otresli franačke
vlasti. Po prvoj verziji doveo je Hrvate u Dalmaciju
knez, a po drugoj sedmero braće, upravo petorica
braće i dvije sestre, koji su se odvojili od svojega
roda, poveli u Dalmaciju svatko svoj narod, zapravo
puk ili vojsku.
Obje
se vijesti nalaze u istoj knjizi, ali ima razloga
da se pomišlja na to da su im autori različiti,
pa bi prva potjecala od samoga cara Konstantina,
a druga, nešto malo mlađa, bila bi naknadno uvrštena
u njegov tekst. Moguće je, međutim, i to da su
tu podatci koje je dobivao iz različitih izvora
ostali nesređeni i bez usklađivanja preuzeti u
konačni tekst. Bio bi to tada samo nedostatak
redakcije. Bolje je stoga govoriti o vijestima
o doseobi Hrvata u Dalmaciju kako ih čitamo kod
Konstantina Porfirogeneta. To kazivanje po duhu
i stilu ne pripada učenoj bizantskoj historiografiji,
nosi nedvojbena obilježja pučke naive i raspoznaju
se u tome tragovi usmene predaje. Osim toga se
u tom pripovijedanju prepoznaje osobita književna
vrsta, koju filolozi zovu origo gentis,
kazivanje o podrijetlu naroda, kakvima su
se u ranom srednjem vijeku novi gentilno organizirani
narodi predstavljali obrazovanim baštinicima antičkoga
svijeta i time uvrštavali u nj. Odatle se vidi
da Konstantin svoje podatke, po svemu se čini,
nije crpio iz starijih i danas izgubljenih bizantskih
vrela nego, ili preko svojih obavještajaca iz
same zemlje Hrvata, ili iz najstarijih spisa koji
su, i opet oslanjajući se na hrvatsku usmenu predaju,
Romanima u gradovima carske Dalmacije predstavljali
hrvatsku origo gentis. Odatle proizlazi
da je vrijednost tih zapisa za povijest hrvatske
književnosti izvanredno velika, ali kao vjerodostojno
svjedočanstvo o povijesti naroda znatno slabija.
Doista se u onom što donosi car Konstantin razabiru
protuslovlja i nedosljednosti koje dolaze odatle
što se origo gentis preoblikovala
u raznim verzijama da bi se legitimirala razna
stanja koja su nastajala između VII. i X. stoljeća.
Tako smo već u ovom najstarijem vrelu, koje je
tri stoljeća mlađe od događaja što ih prikazuje,
usred hrvanja oko identiteta i legitimiteta što
do naših dana utječe na raspravu o podrijetlu
Hrvata.
Drugo
je po vremenskom redu pisano vrelo o postanku
hrvatske vlasti na području rimske Dalmacije
Ljetopis popa Dukljanina. Nastao
je u XII. st. Prema njegovu se kazivanju nisu
Hrvati kao takvi uopće ni doselili u Dalmaciju.
Došli su samo Goti pod braćom Totilom i Ostroilom.
Osvojili su najprije Panoniju. Onda je Totila
s jednim dijelom vojske krenuo u Italiju, opustošio
je i tamo umro, a Ostroilo je osvojio Dalmaciju
i vladao njome kao kraljevstvom Gota. O gotskom
kralju u Dalmaciji Selimiru, sinu Svevladovu
i unuku Ostroilovu, kaže Dukljanin da ju je
napunio mnoštvom Slavena i da je u ono doba
u zemlji bio mir (glava 4: replevit multitudine
Sclavorum et quievit terra in diebus illis).
O tome ne daje nikakva bližeg objašnjenja.
Govoreći poslije o kraljevstvu Gota u Dalmaciji
kaže da su se oni zvali još i Slaveni (glava
5: Gothi, qui et Sclavi). Kraljevstvo
Gota postalo je tako i kraljevstvo Slavena.
Tek kada se potanko opisuje kako je Svetopelek,
osmi Selimirov nasljednik, koji se prvi pokrstio
i preveo cijeli svoj narod u kršćanstvo, uredio
svoju državu, spominje se prvi put Hrvatska
kao ime kojim je nazvao dvije od pokrajina na
koje je podijelio svoje kraljevstvo, i to upravo
primorske njegove pokrajine. Jednoj je od njih
nadjenuo ime Bijela Hrvatska, a zvala se i Donja
Dalmacija (glava 9: vocavit Croatiam albam,
quae et inferior Dalmatia dicitur), a
drugoj Crvena Hrvatska, a zvala se i Gornja
Dalmacija (u istoj glavi: Croatiam Rubeam
vocavit, quae et superior Dalmatia dicitur). Hrvatska
su tako samo dvije pokrajine kraljevstva Gota
ili Slavena. U Dukljanina nema nikakvoga dolaska
Hrvata, a i dolazak Slavena pod gotskim okriljem
ostaje sasvim nejasan.
![](../images/11062004/pop.jpg)
Ljetopis
Popa Dukljanina, u prijepisu hrvatskoga povjesnika
Ivana Lucića, 1669
Kazivanje
Dukljaninovo o povijesti Gota u Dalmaciji puno
je povijesno nepouzdanih podataka. Nikako se ne
slaže s autentičnim vijestima o povijesti Gota.
Razabire se da je taj pisac imao pisanih vrela
što su potjecala iz spisa koji su nastali u benediktinskom
samostanu Monte Cassino, ali među njima nisu bila
vrela s autentičnim podatcima. U Dukljaninovo
su pripovijedanje uvršteni mnogi podatci s valjanom
povijesnom pozadinom, čak i jedna jako prerađena
verzija Žića Konstantinova, staroslavenskoga
životopisa sv. Ćirila, ali cjelovit prikaz događanja
kakav se čita u njega ne može se nikako smatrati
autentičnim, to je očito iskićena konstrukcija
autora i redaktora što pripada već kasnijim stoljećima
prijelaza iz ranoga u razvijeni srednji vijek.
Nemoguće je stoga iz toga prikaza crpsti podatke
koji bi mogli iole pomoći pri odgovaranju na pitanje
o podrijetlu Hrvata.
Treće
po vremenskom redu pisano vrelo za odgovor na
pitanje o podrijetlu Hrvata povijesno je djelo
Historia Salonitana Tome
Arhiđakona, nastalo oko polovice XIII. stoljeća,
dakle punih šest stotina godina poslije vremena
o kojem u tim vijestima izvješćuje. Toma pripovijeda
(u 7. glavi) da je Salona, metropola rimske provincije
Dalmacije, razorena u doba Gota. Tada su Goti
pod svojim vojvodom Totilom dolazeći iz predjela
Njemačke i Poljske krenuli u Italiju i na tom
putu stigli u Dalmaciju. Sam Totila napadao je
Salonu i pustošio Dioklecijanovu palaču. S njim
je došlo sedam ili osam rodova plemića
(septam vel octo tribus nobilium) iz
Poljske (de partibus Poloniae). Njima
se dopala Hrvatska, planinska zemlja u zaleđu
Dalmacije, i njihov im je vojvoda dopustio da
je zaposjednu i da ostanu ondje. Toma kaže da
se Hrvatska u starini zvala Kuretija po narodu
Kureta ili Koribanata. Za to da su Kureti u starini
živjeli na Jadranu navodi svjedočanstvo rimskoga
pjesnika Lukana.
S
tim starosjediocima izmiješali su se doseljenici
i novi gospodari iz Poljske i Češke (de Polonia
seu Boemia) i postali su s njima
jedan narod jednoga jezika. Dobili su i vlastite
knezove, a zvali su se većinom Goti, ali uz to
još i Slaveni, prema imenu što su ga sa sobom
donijeli došljaci. Oni su napadali Latine u primorskim
krajevima, a najviše Salonu, pa ju je gotski knez
koji je vladao svom zemljom Slavena (dux Gothus
qui toti praeerat Sclavoniae) u
jednom velikom napadaju osvojio i razorio. Prema
Tominu se kazivanju Hrvati dakle zovu po starim
Kuretima, a Hrvatska po staroj Kureciji. Oni se
zovu i Slaveni jer su njihovu vlast osnovali plemeniti
rodovi doseljeni iz Poljske i Češke, a zovu se
i Goti jer su ti doseljenici došli u Dalmaciju
s Totilom i njegovom gotskom vojskom. Oni su tada
zauzeli i zadržali planinski dio provincije,
tamo se izmiješali sa starosjediocima, izgradili
snažan narod i kneževsku vlast, i tek tada, dakle
dosta vremena poslije dolaska s Totilom i Gotima,
zauzeli i razorili Salonu. Ta je zapletena priča
još zapletenija stoga što Toma na dva mjesta piše
tako da se razumije kao da su Salonu razorili
Goti u doba kad ih je Totila doveo kao osvajače
u Dalmaciju.
Između
Tomina i Dukljaninova kazivanja postoji, očitim
razlikama unatoč, velika sličnost. U obama je
razorenje rimske vlasti u Dalmaciji i uspostavljanje
slavenske vezano za pohod Gota pod Totilom iz
sjevernih strana u Italiju. U obama su Slaveni
u Dalmaciji uklopljeni među gotske osvajače, bilo
da su onamo došli kao dio gotske vojske, kako
piše Toma, bilo da ih je onamo doselio gotski
kralj, kako je u Dukljanina. Slavenska se vladavina
tako izvodi iz gotskoga osvajanja. Najznatnija
pak razlika između obaju kazivanja sastoji se
u tome što je Dukljaninovo jako iskićeno očito
nepovijesnim podatcima. Tako se u njega gotskim
osvajačima suprotstavlja kralj Dalmatinaca (rex
Dalmatinorum), a saveznik mu je
kralj provincije Istre (rex Istriae provinciae) i
oni obojica zapovijedaju vojskom gentilno organiziranoga
naroda (ambo congregantes exercitum gentis
suae). Posve nehistorijsko je i Dukljaninovo
rodoslovlje gotskih vladara. U Tome su pak pri
kazivanju o padu Salone i o uspostavljanju slavenske-hrvatske
vlasti na njezinu polju i u njegovu zaleđu anakronistički
povezani i stavljeni među se u bližu vezu događaji
koji su svi povijesni, ali ni vremenski ni uzročno
nemaju među se bliže veze. To su: 1. pohod Istočnih
Gota godine 493. pod Teodorikom u Italiju, gdje
su osnovali svoje kraljevstvo; 2. rat koji je
bizantski car Justinijan vodio 535-552. god. s
Totilom, kraljem Gota u Italiji, pri čemu je Salona
prelazila iz ruku jednih u ruke drugih i stradavala
od pljačke i razaranja; 3. zauzeće Dalmacije i
razaranje Salone od Avara i Slavena u prvoj polovici
VII. stoljeća, što znači potpun i trajan gubitak
njezina antičkog urbaniteta i slom antičkoga života
u svoj provinciji Dalmaciji osim sasvim srozanoga
kontinuiteta u onim otočnim i obalnim gradovima
što su ostali carski i time postali bizantski.
Iskićeno
je Tomino kazivanje samo nepovijesnim podatkom
da je Totila osobno kao uznosit pobjednik oštetio
Dioklecijanovu palaču. Taj gotski kralj nikada
nije bio u Dalmaciji. To mora stoga da je legendarna
splitska predaja u kojoj se, dopadljivo nadopunjeno,
čuvalo sjećanje na nevolje koje je Salona prošla
za bizantsko-gotskih ratova u VI. stoljeću. Takav
odnos između Tomina i Dukljaninova kazivanja pokazuje
da su se obojica držala istoga vrela u kojem se
slavenska vlast u Dalmaciji izvodila iz gotskoga
osvajanja, samo je Dukljaninova verzija jako iskićena
nepovijesnim dodatcima; Tomina, iako mlađa, bolje
čuva prvotni sadržaj toga povijesnoga sastavka,
u kojem se anakronički povezuju vijesti o autentično
zajamčenim povijesnim zbivanjima. Dukljaninova
verzija, iako starija, nikako ne može biti prvotna
jer bi tada trebalo pretpostaviti da je Toma iz
nje uklonio sve nepovijesne dodatke i ostavio
samo ono što je u skladu s autentičnim podatcima.
Znanja i pomagala što su potrebna za to splitski
pak arhiđakon s polovice XII. stoljeća nije mogao
imati.
Uspoređujući
vijesti triju pisaca o početcima hrvatske vlasti
u Dalmaciji, može se dakle doći do tri njihova
vrela. To su:
1.
vrelo po kojem su Hrvati iz zemlje što leži sjeverno
od Mađarske i blizu Franačke došli u Dalmaciju
pod jednim svojim vladarom na poziv i uz odobrenje
cara Heraklija te se u njoj nastanili pošto su
iz nje istjerali Avare. Te su vijesti došle do
nas samo u prvoj verziji cara Konstantina (u 31.
glavi njegova djela);
2.
vrelo po kojem je hrvatsku vlast u Dalmaciji osnovalo
sedam (ili osam) rodova što su sa sjevera, iz
zemlje blizu Bavarske, odnosno iz Češke i Poljske,
došli u Dalmaciju, pobijedili Avare što su vladali
njome i sami uspostavili svoju vlast u njoj. Te
su vijesti došle do nas u drugoj verziji cara
Konstantina (u 30. glavi njegova djela) i u kazivanju
Tome Arhiđakona, uklopljene u vijesti trećega
vrela;
3.
vrelo po kojem su Dalmaciju od Rimljana osvojili
Goti što su iz sjevernih prostranstava došli u
nju i uspostavili tamo svoju vlast, od koje potječe
slavenska (pa i hrvatska) vlast u Dalmaciji.
Te su vijesti došle do nas u djelima popa Dukljanina
i Tome Arhiđakona.
To
je dakle ono što nam pisana povijest kazuje o
hrvatskim početcima. Istaknuti valja kako nam
filološko istraživanje omogućuje da prodremo u
prošlost te pisane povijesne predaje dublje nego
što u njoj leže djela što su uščuvana do naših
dana, pa se i njezine vijesti ne mogu iščitavati
izravno iz njih, nego se promatrajući kako se
one različito zrcale u tim djelima bolje razabire
što je u kazivanju izgubljenih starijih vrela
bilo bitno. Pisana se povijest ne može upotrebljavati
za odgovor na pitanja o prošlosti što nam se postavljaju
ako se njezini tekstovi pomno ne obrade i filološki.
To se osobito jasno razabire kada se radi o povijesti
starijih razdoblja jer se tekstovi koji sadrže
vijesti o njima bez filoloških istraživanja ne
mogu valjano razumjeti. Po tome je svako bavljenje
pisanom poviješću starijega vremena već samo po
sebi interdisciplinarno.
Na
temelju takve pisane predaje o hrvatskim početcima
vrlo se oštro postavlja pravo povijesno, a ne
više filološko, pitanje o vjerodostojnosti tih
protuslovnih verzija. No još je temeljnije pitanje
koliku važnost treba dati tim vijestima o doseljenju
i osvojenju u cjelini povijesne slike, koliko
su one znatne pri određivanju novovjekih povijesnih
i narodnosnih identiteta. Koji je identitet bitniji,
da li onaj koji utemeljuju doseljenici i njihova
osvajačka vlast, ili kontinuitet stare i slavne
rimske Dalmacije? Tu se nude dva moguća modela
povijesnoga objašnjenja, a sukobljuju se i dva
ideologema. Pri modelima se radi o činjenicama,
o tome koliko težine valja dati promjenama što
su nastupile doseljenjem i uspostavljanjem nove
vlasti, potire li to stari identitet Dalmacije
ili ne. Pri ideologemima se radi o vrijednostima,
o tome što je vrjednije, ono što se uspostavilo
doseljenjem i osvajanjem ili ono što postoji
od prije.
To
se pokazuje već kod srednjovjekovnih pisaca. Prva
verzija Konstantina Porfirogeneta primjenjuje
na podrijetlo Hrvata model doseljenja, ali ističući
bizantsko vrhovništvo nad tim doseljenjem iskazuje
ideologem kontinuiteta, staru bizantsku vlast
vrjednuje više od novouspostavljene hrvatske.
Druga se njegova verzija u tome bitno razlikuje
od prve. I ona primjenjuje model doseljenja, ali
iskazuje i ideologem inovacije poričući vrijednost
franačkoj vlasti nad doseljenim Hrvatima. Dukljanin
primjenjuje također model doseljenja i potvrđuje
pri tome ideologem inovacije, a i Toma ostaje
pri modelu doseljenja, ali pri tome iskazuje ideologem
kontinuiteta, pa u skladu s time čak i samo ime
Hrvata izvodi iz autohtone antike.
Povijesnom
se rasuđivanju postavlja nadalje pitanje treba
li više vjerovati Dukljaninovu i Tominu pripovijedanju
o Gotima kao osvajačima koji su oborili rimsku
vlast u Dalmaciji i uspostavili svoju ili Konstantinu
Porfirogenetu koji pripovijeda o Avarima i Slavenima
u toj ulozi. Tu je za kritičko povijesno rasuđivanje
prednost cara Konstantina očita, čim se obrati
pozornost na to kako je iz pouzdanih izvora poznato
da gotska vladavina u Dalmaciji ne znači niti
razorenje Salone niti kraj rimskoga reda u Dalmaciji,
nego je on, pošto je car Justinijan 555. konačno
skršio Gote, u njoj obnovljen. Nasuprot tomu,
u prvoj polovici VII. stoljeća, dakle upravo nekako
za cara Heraklija, prestaju vijesti pisanih vrela
o Dalmaciji i gube se prepoznatljivi tragovi rimskoga
života u njoj. Nije dakle čudno što je prvak hrvatske
historiografije i utemeljitelj kritičnoga povijesnoga
istraživanja u Hrvata Ivan Lučić Lucius u svojem
monumentalnom djelu De regno Dalmatiae et
Croatiae (Amsterdam, 1666) bez oklijevanja
poklonio vjeru upravo Porfirogenetu. To je leglo
u temelje svoj kasnijoj kritičkoj historiografiji
hrvatskoj. Ona je sva polazila od kritike vijesti
cara Konstantina.
Pri
tome su se otvarale razne mogućnosti. Barokna
je historiografija poklonivši vjeru Konstantinu
Porfirogenetu dosljedno razlikovala doseljenje
i osvajanje Avara i Slavena, koji su uništili
rimski red u Dalmaciji i razorili Salonu, od kasnijega
doseljenja Hrvata, koji su pobijedili Avare i
njihovu vlast zamijenili svojom. Promijenilo se
to tek u XIX. stoljeću, kad je slavistika počela
crtati cjelovitu i podrobnu sliku slavenske drevnosti
na temelju svih raspoloživih podataka. U njoj
je seoba Slavena sa sjevera na jug preko Dunava
imala veliko značenje, a vijesti cara Konstantina
o naknadnoj hrvatskoj seobi učinile su se neznatne,
suviše komplicirane i premalo vjerodostojne. Kada
se onda učinilo da sjeverni Hrvati nemaju osim
imena nikakve veze s Hrvatima u Dalmaciji i da
je samo ta jednakost imena dala povoda za tvrdnju
da južni potječu od sjevernih (F. Rački) i da
cjelovit južnoslavenski kontinuum hrvatskih govora
ne dopušta pretpostavku o zapadnoslavenskim doseljenicima
među narodom koji njima govori (V. Jagić), zabacile
su se vijesti Konstantina Porfirogeneta i počele
se smatrati nehistorijskima (T. Smičiklas). Takvo
je shvaćanje dakako odgovaralo zastupnicima ideologema
slavizma, koji su Hrvate htjeli identificirati
isključivo i jedino kao Slavene. Trebalo je da
Hrvati svojim podrijetlom budu dio amorfnoga Slavenstva.
Nasuprot
tomu su oni kojima je bilo stalo ne toliko do
pučkog i narodnog slavenskoga identiteta Hrvata,
nego do državnopravnog i nacionalnoga, rado prihvaćali
vijesti o kasnijoj posebnoj doseobi Hrvata i uspostavi
njihove vlasti (V. Klaić). Može se tako govoriti
o modelu kroatističkog slavizma nasuprot
modelu čistoga slavizma, za koja
su se oba mogli navoditi argumenti, a stoje u
vezi s ideologemima slavizma i kroatizma. No model
posebne i kasnije doseobe Hrvata prihvaćali su
i takvi povjesničari koji nisu pristajali uz ideologem
izdvojenoga kroatizma (N. Nodilo). Odatle se lijepo
vidi kako nema mehaničke povezanosti između pojedinih
modela i ideologema.
Germanistički
i iranistički model
Radikalno
suprotni slavističkom modelu jesu neslavistički,
osobito germanistički i iranistički.
Argumentacija za takve modele nalazi pored
Porfirogenetovih vijesti o posebnoj i kasnijoj
doseobi Hrvata najjače uporište u činjenici da
ime samih Hrvata i imena onih petero braće i dvije
sestre što su prema drugoj verziji u djelu cara
Konstantina doveli narod u Dalmaciju sigurno nisu
slavenska.
No
koliko god je gotsko razdoblje važno i za hrvatsku
etnogenezu, već time što su Dalmacija s Liburnijom
i Savska Panonija baš tada prvi put postale jedno
upravno, a čini se, i crkveno područje, pa je
time postavljen kalup, u kojem će se poslije izliti
hrvatski narod kakav je danas, ostaje činjenica
da se početci hrvatske povijesti, pa time niti
podrijetlo Hrvata ne mogu vezati za germansko
doseljavanje i gotsku vlast u Dalmaciji jer je
poslije nje restaurirana rimska i potrajala kojih
pol stoljeća, te između gotske vlasti u Dalmaciji
i slavenske/hrvatske nema kontinuiteta. Svi koji
žele podrijetlo Hrvata povezati s Gotima u Dalmaciji
(Kelemina, Rus, Šegvić) moraju nekako premostiti
taj diskontinuitet, a za to nema podataka, pa
se moraju služiti kojekakvim domišljanjima.
Nije
ništa bolje ni onda kada se podrijetlo Hrvata
izvodi od nekih drugih Gota, a ne od onih u
Dalmaciji, ili kakvih drugih Germana koji nepoznati
i neprimijećeni dolaze iz prostranstava istočne
Europe. I opet su to sve tek pretpostavke.
To je velika slabost germanističkih modela pri
odgovaranju na pitanje o podrijetlu Hrvata.
Oni se pri današnjem stanju našega znanja ne
mogu obrazlagati valjanim argumentima, pa ih
uglavnom prihvaćaju samo takvi kojima je blizak
ideologem antislavizma.
S
iranističkim modelima je nešto bolje. To je tako
u prvom redu stoga što su od svih dosada predloženih
etimologija hrvatskoga imena one što pretpostavljaju
njegovo iransko podrijetlo najmanje nevjerojatne.
Dakako,
ni tu nema sigurnosti niti jedinstvenoga mišljenja.
Predlažu se razne iranske etimologije hrvatskoga
imena. Pomišlja se na iranski (fšu-)haurvata- "pastir"
ili na hu-urvatha- "prijatelj"
(oboje Vasmer). Po najnovijem tumačenju (Trubačev)
hrvatsko bi se ime izvodilo od iranskoga har-vat- "u
kojem su žene, ženski" i bio bi to iranski glasovni
lik riječi koja u indijskom glasi sar-mat- s
nepromijenjenim indoiranskim s i alternantnim
indoiranskim sufiksom -ma(n)t-/-va(n)t-. Među
nomadskim narodima u stepama sjevernoga Pricrnomorja
javljaju se, naime, u starini uz brojnije iranske
i indijski jezični tragovi. Tako bi i indijski
oblik te riječi kao Sarmati postao
isto kao i iransko Hrvati imenom
naroda. Antička pak vrela bilježe da Sarmatima
vladaju žene. Ime Hrvata bio bi po tome iranski
izraz toga matrijarhata, kao što je ime Sarmata
indijski. Ima i drugih iranskih etimologija hrvatskoga
imena, no ovdje spomenute među svima su najuglednije.
Ni jedna pak nije pouzdana, čak ni osobito vjerojatna.
One tek pokazuju da se to ime dade dosta dobro
etimologizirati iz iranskoga.
Upravo
na prostoru po kojem su se kretali iranski nomadi
nađeni su u grčkoj naseobini Tanaisu (današnjem
Azovu na ušću Dona) natpisi iz II-III. st. poslije
Krista s osobnim imenom Horoatos, Horuatos.
U tome se prepoznavalo ime Hrvata i smatralo
se da je taj naziv za narod tamo postao osobno
ime, što po sebi nije ništa neobično. I jezični
okoliš u kojem se javlja to negrčko ime i njegov
glasovni lik upućivali su na to da se ono može
smatrati iranskim. U tome se pogledu nisu izricale
nikakve sumnje. To što se u tom osobnom imenu
vidi neizravan trag hrvatskoga narodnog imena
ozbiljna je i načelno uvjerljiva pretpostavka.
Nije manje, ali nije ni više od toga. Prave sigurnosti
ni tu, međutim, nema.
Onima
koji tragaju za iranskim podrijetlom Hrvata, a
ne snalaze se u iranistici, ponudilo se i ime
perzijske satrapije Harauvatiš. Ono
se čita na jednom natpisu kralja Darija. To ime
jako podsjeća na hrvatsko. Lako je onda pomisliti
da je to najstariji njegov spomen i da Hrvati
potječu iz te perzijske satrapije. No takvu zaključivanju
stoje na putu ozbiljne zaprjeke. Ime zemlje Harauvatiš,
zapravo tu klinasto pismo bilježi glasovni
lik Harahuvatiš, potpuno je prozirno.
U indoiranskom ono znači "ona koja se razlijeva
u bare". To je ime rijeke. Ono se javlja i u Avesti
kao sveta rijeka Harahvaiti, a u
indijskoj je to predaji također sveta rijeka i
božica Sarasvati. Po toj rijeci
prozvala se zemlja, ne po narodu koji živi u njoj.
Naziv pak za njezina stanovnika mora biti izveden
iz imena zemlje. Tako i jest. Na natpisu kralja
Artakserksa potvrđeno je kako se zove čovjek iz
te zemlje. Taj naziv glasi Harahuvatiya.
Kad bi Hrvati doista bili potomci ljudi koji
su se tako zvali, njihovo bi ime moralo imati
takav dočetak. Tomu pak nema nikakva traga. Stoga
se ime Hrvata ne može izvoditi iz iranske riječi
za razlivenu rijeku.
Iransko
podrijetlo pokušavalo se dokazivati i time što
su se u ostatcima poganske vjere Hrvata htjeli
prepoznati tragovi zoroastrizma. U starim slavenskim
ritualnim tekstovima ima doduše nekih elemenata
koji se mogu učiniti kao da izražavaju dualizam,
ali niti je to pravi dualizam kakav je zoroastrijski,
niti je obilježje po kojem bi se hrvatska duhovna
predaja razlikovala od ostale slavenske.
Kao
trag iranskoga podrijetla spominje se i predaja
o petero braće koja su povela narod u novu domovinu
i boje kao oznake strana svijeta (tako Bijela
i Crvena Hrvatska). Kad su postavljali tabor,
stepski su nomadi zabadali stijegove sa zastavama
različitih boja da označe središte i sve četiri
strane. Njima su označivali i raspored u bojnome
pokretu. Odatle broj pet i boje. To doista odražava
mitsku sliku svijeta srednjoazijskih nomada, ali
nije nikakva isključivo iranska baština. Kada
se radi o Hrvatima, najprije će se tu misliti
na Avare. U turkijskih je (proto-)Bugara osobito
dobro potvrđena predaja o petero braće, a trag
joj se jasno razabire i u Srba.
Osim
toga su veze starih Slavena s iranskim nomadima
(Skitima, Sarmatima, Alanima) na području gdje
šuma prelazi u stepu, po svemu sudeći, bile žive,
trajne i prisne, pa je odatle lako mogao nastati
narod koji je, kao Hrvati kakvima se opisuju u
Porfirogeneta, bio dorastao borbi s Avarima. Ako
se dakle Porfirogenetove vijesti o podrijetlu
hrvatske vlasti u Dalmaciji uzmu ozbiljno, onda
je i iranistički model prihvatljiviji nego germanistički.
No daleko smo od toga da bismo ga mogli smatrati
čvrsto zasnovanim.
O
jednome nema dvojbe. I caru Konstantinu, i popu
Dukljaninu, i Tomi Arhiđakonu, Hrvati su Slaveni.
Njihovo neslavensko ime i neslavenska imena ono
sedmero braće što su ih po jednoj tradiciji doveli
u Dalmaciju znače da taj gentilno organiziran
narod, ta gens Chroatorum, ima neslavenski
sloj u svojoj tradiciji, i ništa više. Kada se
pak zna kako su u ranom srednjem vijeku nastajale
gentes, onda se shvaća da to još
iz daleka ne znači da taj narod nije bio slavenski. Treba
doista biti obuzet antislavističkim ideologemom
pa da se čovjek raduje takvu iranističkom modelu
kao neslavističkomu jer on uistinu i nije suprotan
slavističkomu niti se s njime isključuje. Tek
ideologemi su nespojivi.
Neslavistički
modeli nemaju jakih argumenata u specifičnim povijesnim
podatcima. Jači su kada se stave u okvir hipoteze
o prvobitnom socijalnom dualizmu kod Hrvata. Zato
je, pošto su istočnjačka vrela svojim potvrdama
vratila vjeru u Bijelu Hrvatsku cara Konstantina
(Westberg, Marquart, Niederle), više autora zastupalo
mišljenje da su prvobitno Hrvati neslavenskoga
podrijetla vladali kao plemstvo nad Slavenima
avarskim podanicima, koje su, pošto su pobijedili
Avare, podvrgli sebi (Gumplowicz, Županič, Haupt-mann).
No uza svu učenost i oštroumnost nisu se mogle
u dokumentima naći potvrde za takav socijalni
dualizam kod Hrvata, a i mjesto u Porfirogenetovu
djelu u kojem se mislilo da se može naći osobito
snažno uporište za to ima se razumjeti sasvim
drukčije (Koder).
Model slavističkog autohtonizma
Nasuprot
modelima doseljenja dugo je stajao model autohtonizma.
Još u XVIII. i na početku XIX. stoljeća imao je
uglednih zastupnika (Katančić, Gaj). To je onaj
što ga je zastupao još Pribojević. Po tom su modelu
već antički stanovnici Dalmacije i Panonije bili
Slaveni, a oni na sjeveru potekli su od njih i
raselili se po velikim prostranstvima srednje
i istočne Europe. Hrvati su kao potomci starih
stanovnika svojih zemalja u njima starosjedioci
i kao takvi dio ne u ranom srednjem vijeku doseljenoga,
nego iz prapovijesti i antike još autohtonoga
južnog Slavenstva. Takav se model oko sredine
XIX. stoljeća pokazao neodrživim i potpuno su
ga prestali zastupati. Nema dvojbe da je tomu
pridonijelo i raspoloženje koje je tada stvarao
moćni ideologem slavizma, koji je svoje najutjecajnije
predstavnike tada imao na sjeveru, među Česima,
Slovacima i Rusima. Ipak je pri tome bilo od svega
daleko najvažnije to što su se jezični tragovi
antičkih domorodaca u ilirskim provincijama pokazivali
neslavenskima; što su se bolje istraživali i upoznavali,
to više. Jezični kontinuitet između toga staroga
stanovništva i slavenskih Hrvata nije se više
mogao iznositi kao ozbiljno tumačenje njihova
podrijetla i pretpostavka vrijedna znanstvene
pozornosti.
Dakako,
model autohtonizma ne mora se konstruirati u tom
najjačem njegovu obliku. U nj ne mora biti ugrađen
jezični kontinuitet. To je onda nešto kao Šižgorićevo
shvaćanje po kojem se doseljenje ne isključuje,
ali smatra pobočnim događajem koji nije bitan
za identitet, dakle za izvođenje podrijetla. Po
takvu shvaćanju su onda Hrvati svoj slavenski
jezik doduše dobili od doseljenika koji su ga
donijeli sa sjevera, ali se time bitno ne određuje
njihovo podrijetlo jer je za nj važniji kontinuitet
života na jadransko-podunavskom prostoru, kontinuitet
koji se očituje u fizičkom tipu, mentalitetu,
materijalnoj i duhovnoj kulturi. Vjerojatno je
utjecaj slavističkoga ideologema kroz mnogo desetljeća
sprječavao da se razmišlja u tom smjeru, premda
arheologija i etnologija, povijest likovnih umjetnosti
i glazbe te usmena književnost daju mnogo podataka
koji upućuju u tom pravcu. Za slabiju varijantu
autohtonističkoga modela doista ima razloga. Argumentacija
koja se zasniva samo na njima mora, međutim, ipak
ostati jednostrana. Ima, naime, također obilnih
i dojmljivih podataka koji pokazuju da je praslavenska
baština u Hrvata jako prisutna, da su oni svojom
tradicijskom kulturom autentični pripadnici izvornoga
slavenstva. Samim se time nudi mogućnost da se
konstruira slavističko-autohtonistički model,
u kojem će se podrijetlo Hrvata izvoditi i
iz kontinuiteta antičkoga domorodačkog etničkoga
supstrata i iz doseljavanja Slavena sa sjevera
u karakterističnom suodnosu jednoga i drugoga,
ne poričući nikojoj od tih tradicija autentičnost.
Mnogo toga, doista, govori za konstruiranje takva
složenoga modela, ali se tomu odupire kako utjecaj
ideologema slavizma, tako i utjecaj ideologema
antislavizma, pa se na razmišljanja u tom smjeru
nailazi najrjeđe.
Ovim
smo se razmatranjima sada već dotaknuli šire interdisciplinarnosti
pri konstruiranju modela kojima se odgovara na
pitanje o podrijetlu Hrvata. A rekli smo da bez
suradnje raznih znanstvenih disciplina ne može
biti valjana odgovora na nj. Nema dvojbe da, u
načelu, o tome ima što reći etnologija. No ona
je pri tome u slabu položaju jer je materijal
koji skuplja i proučava većinom sasvim recentan,
nije stariji od prošloga stoljeća, a starina tradicije
iz koje potječe ne može se točnije odrediti, više
se naslućuje nego se o njoj pouzdano zna. Stoga
i pokušaj da se etnološkim istraživanjem dade
prinos kritičkoj raspravi o vrelima za podrijetlo
i doseobu Hrvata, koliko god zanimljiv bio, nije
imao istinske dokazne snage.
Fizička
antropologija pak oskudijeva starijim materijalom
i metode joj za sada ne dolaze do dovoljno podrobnih
rezultata da bi nam mogla dati onoliko i onakvih
podataka koliko bismo i kakvih trebali za odgovore
na pitanje o podrijetlu Hrvata. Ono pak što je
u najnovije doba na tom području učinjeno vrlo
je vrijedno i upućuje na autohtonističko modeliranje.
Najviše
se pomoći, dakako, očekuje od arheologije. No
upravo ona do danas nije dala očekivanih rezultata.
Nove sinteze na tom području pokazale su vrlo
jasno da baš o razdoblju koje je odlučno za odgovor
na pitanje o podrijetlu Hrvata nema arheoloških
podataka, isto onako kao što nema ni pisanih.
I nije problem u tome što nam se doseljenje Slavena
dosada nije pokazalo kao kronološki odrediv kulturni
sloj, nego u tome što se za ključno razdoblje,
za VII. stoljeće, osim samoga njegova početka,
i za VIII. stoljeće, osim samoga njegova kraja,
ne može utvrditi nikakav kulturni sloj. Dok se
ne razjasni što je s tim, arheologija ne može
mnogo pomoći pri konstruiranju znanstvenih modela
o podrijetlu Hrvata. Svakako se pak ne mogu odatle
što za to ključno razdoblje nema arheoloških podataka
izvoditi nikakvi povijesni zaključci, kao npr.
da su se Hrvati doselili, kako čitamo u cara Konstantina,
ali tek na kraju VIII. stoljeća, ili da se uopće
nije doseljavao nitko osim Gota, i još kakvih
drugih Germana, kako se to u novije vrijeme zna
čuti i čitati. Ako se riješi ta arheološka zagonetka,
ima izgleda da se dobiju novi elementi za rasuđivanje
o hrvatskim početcima. Sada smo što se toga tiče
u položaju kakav je ovdje opisan.
Lingvistika,
napokon, daje neke vrlo pouzdane rezultate u tom
sklopu pitanja. Nema nikakve dvojbe da je jezik
Hrvata slavenski, i to južnoslavenski. Slavenski
su jezici usko srodni s baltičkima, pa su prvobitno
morali biti u bliskom susjedstvu. Starih tragova
baltičkih jezika ima samo na sjeveru, uz Baltičko
more i u njegovu zaleđu. Odatle se razabire da
su južnoslavenski jezici doneseni iz sjevernijih
predjela. Domorodački jezici rimskoga Ilirika,
sudeći po njihovim oskudnim ostatcima, nisu nikako
bili slavenski. Jezična nam istraživanja tako
pokazuju da je jaki model hrvatskoga autohtonizma,
onaj po kojem slavenski Hrvati oduvijek žive na
svojoj zemlji, a drugi su se Slaveni odatle raselili
po sjevernim prostranstvima, potpuno neodrživ.
Pokazalo
se da je ključ za razumijevanje čitavog spleta
oko pitanja i odgovora o podrijetlu Hrvata razlučivanje
znanstvenih modela od mobilizatorskih ideologema.
Koliko god jedni utjecali na druge, po svojoj
su biti ipak sasvim različiti. Rasprava o modelima
ne može se voditi ideološkim optužbama. Umjesto
toga valja razmišljati kako da se od jednostavnih
i jednosmjernih modela dobiju složeni i polidimenzionalni
koji će najpotpunije, najobuhvatnije i najistančanije
odgovarati raspoloživim podatcima.
Lujo
Margetić: “Dolazak Hrvata”, Književni krug Split,
2001
Neven
Budak (ured.): Etnogeneza Hrvata, MH Zagreb, 1996
Stjepan
Krizin-Sakač: Hrvati do stoljeća VII., Sagrak
Darko, Zagreb, 2000
Ivan
Mužić: Hrvati i autohtonost, Marjan tisak, Split
2001
Ivan
Mužić: Podrijetlo Hrvata, NZMH, Zagreb 1989
Tihomir
Mikulić: Otvoreni pečati, Kapital trade, Zagreb
2002
Ivan
Jurić: Genetičko podrijetlo Hrvata, vl. nak.,
Zagreb 2003
Bizantinci, Hrvati, Karolinzi
Genetska
istraživanja o podrijetlu
|