Na
ovoj smo stranici nakanili prikazati stariju jezičnu
i književnu baštinu Hrvata u Bosni i Hercegovini,
kao i okolnih područja iz kojih su u Bosnu, Hum,
Zahumlje i Travunju dotjecala uljudbena strujanja,
a koja je bosansko-humsko područje vraćalo preobraženo,
i, često, obogaćeno. Naravno-detaljan je prijegled
takve teme na svemrežnoj postaji nemoguć, pa smo
se usredotočili ponajviše na pogled iz ptičje
perspektive. Tekstovi su iz pera eminentnih stručnjaka,
akademika Radoslava Katičića i Eduarda Hercigonje,
te beskompromisne i sustavne paleografkinje Benedikte
Zelić-Bučan, čije je vrjednovanje hrvatske ćirilice
označilo prekretnicu u proučavanju te tabu-teme.
Veću smo pozornost obratili bosančici ili hrvatskoj
ćirilici, iz jednostavnoga razloga što je hrvatska
glagoljska kultura daleko opsežnije i detaljnije
obrađena od ćirilske. Što se same književnosti,
tj. književne vrijednosti izvornih spisa (tj.
ne samo prijepisa) napisanih na bosanici tiče,
nismo ulazili u tu problematiku-poglavito zato
što je već obrađena na zadovoljavajući način na
ovome situsu, naime na poveznici http://www.hercegbosna.org/ostalo/kriteriji.html
. Poslije teksta je uglavnom navedena najvrjednija
dostupna literatura o raspravljanoj tematici,
kao i internetske poveznice (ako ih ima). Osim
maloga broja izuzetaka, ispustili smo podrubnice/fusnote,
jer bi nam samo navođenje zauzelo previše potrebnoga
prostora.
Iz
monumentalne studije Radoslava Katičića, koja
je prikazana na poveznici http://www.hercegbosna.org/ostalo/recenzije.html
, donosimo kraći ulomak koji referencira najstarija
djela hrvatske pismenosti na bosanskohercegovačkome
tlu kao što su «Kijevski listići», «Bečki listići»,
«Grškovićev apostol» ili «Mihanovićev fragment».
![](../images/24032004/litterarum.jpg)
Radoslav Katičić: Litterarum Studia, Zagreb
1998
NAJRANIJA
GLAGOLJAŠKA KNJIŽEVNOST
Najstariji
očuvani tekstovi na slavenskom jeziku, pisani
glagoljicom, potječu u hrvatskom prostoru s kraja
11. i prijelaza u 12. stoljeće. A i to su samo
natpisi uklesani u kamen i dva lista jedne liturgijske
knjige. Iz najstarijega vremena, o kojem svjedoče
pisma pape Ivana X. nema baš nikakvih spomenika
hrvatske glagoljaške pismenosti. Ipak se, neizravno,
može i o tome nešto pouzdano saznati. Najstariji
očuvani hrvatski crkvenoslavenski misal Codex
Illirico 4 u Vatikanskoj knjižnici
potječe s početka 14. stoljeća. Uređen je strogo
prema liturgijskim propisima rimske crkve. Tekstovi
u njem, međutim, znatnim dijelom nisu prijevodi
iz latinskoga, nego potječu od liturgijskih knjiga
ćirilometodske škole, utemeljeni su dakle na prvobitnim
prijevodima solunske braće iz grčkoga. To znači
da su hrvatski glagoljaši pri reformi rimskih
liturgijskih knjiga i sastavljanju misala postupali
tako da su svoje stare liturgijske knjige, koje
su dobili od najstarije škole crkvenoslavenske
pismenosti na sjeveru, podvrgnuli istoj takvoj
redakciji, kakvu je rimska crkva provela na latinskima.
Stoga se u misalu Illirico 4 susreću
liturgijski tekstovi koji zajedno s onima u najstarijim
bogoslužbenim knjigama istočne crkve slavenskoga
liturgijskog jezika tvore zajedničku tekstovnu
predaju. Time se pokazuje upravo očito kako je
istinita tvrdnja u pismu Ivana X. da se Methodii
doctrina oko 925. u dijecezama
dalmatinskih biskupa već bila jako raširila i
pustila u njima duboko korijenje. Dokazano je
tako da je hrvatska književnost u punom posjedu
ćirilometodske baštine od sama njezina začetka,
pa stoga nije manje autentično povezana sa slavenskim
srednjovjekovljem nego što je s latinskim, iz
kojega je iznikla u svojim najranijim početcima.Osobito
je važan u tom sklopu red i čin mise kakav je
u misalu Illirico 4. Moglo
se dokazati da je to najstariji očuvani slavenski
tekst rimskoga misnog kanona i da izravno potječe
od prvobitnog ćirilometodskog prijevoda, koji
je služio kao predložak za Kijevske listiće.
Nema dakle nikakve dvojbe da su liturgijske knjige
hrvatskih glagoljaša poviješću svojega teksta
izravno povezane s najstarijim slojem liturgijske
književnosti u ćirilometodskoj školi. Ipak nije
pošlo za rukom dokazati i to da se pri tome radi
o starocrkvenoslavenskom prijevodu latinsko-grčke
liturgije sv. Petra. Ta se pretpostavka nije mogla
održati. Važna je u tom sklopu i činjenica da
«Bečki listići», koji su preostali od jednog
hrvatskoglagoljskog sakramentara, misne knjige
starijega tipa, iz 12. stoljeća, pokazuju u svojem
liturgijskom nazivlju usku podudarnost s «Kijevskim
listićima», koji su ulomak isto takva sakramentara
iz najstarijega ćirilometodskog knjižnog fonda.I
odlomci evanđelja koji su se čitali pri misi nastavljaju
u misalu Illirico 4 velikim
dijelom ćirilometodski prijevod i potpuno se uklapaju
u njegovu tekstovnu predaju kakva se pokazuje
u najstarijim makedonskim glagoljičkim spomenicima
te s njome tvore nerazdvojnu cjelinu. Mlađa tradicija
hrvatskih glagoljskih misala nadovezuje se na
onu koju predstavlja najstariji među njima, pri
čem se u mlađim redakcijama sve više nameće utjecaj
autoritativnih latinskih tekstova. Ipak se ne
prekida kontinuitet ćirilometodske tekstovne predaje.
I inače je hrvatska glagoljaška liturgijska književnost,
u prvom redu prema svjedočanstvu brevijara, utemeljena
na starocrkvenoslavenskim temeljima. To se jasno
i nadaleko razabire po svetopisamskim odlomcima
namijenjenim čitanju u liturgiji i po tekstu psalama
što su ulazili u bogoslužje. Ti pouzdani dokazi,
kako god da su oskudni, posve su dostatni da pokažu
kako su hrvatski glagoljaši najstariji sloj potrebnih
liturgijskih knjiga doista dobili od Metodijeve
škole i njezinih skriptorija, te iz škole i skriptorija
njegovih velikih učenika Klimenta i Nauma. Veza
s Ohridom pokazuje se najrazgovjetnije u tome
što su u redakciju hrvatskih glagoljaških liturgijskih
knjiga ušle neke glasovne osobine karakteristične
za bugarsko-makedonsku predaju starocrkvenoslavenskih
tekstova, koje su samo odande mogle doći.
.........................................................
![](../images/24032004/codex.jpg)
Codex
Illirico 4, 14.st
Poveznice
http://www.croatianhistory.net/glagoljica/glkro.html
Kronoloski popis najvažnijih glagoljskih spomenika
http://www.croatianhistory.net/etf/likka.html
Glagoljica u Lici, Krbavi i Gatskoj
http://www.croatianhistory.net/etf/novih.html
Hrvatski glagoljski rukopisi izvan domovine
![](../images/24032004/yu_enciklopedija.jpg)
Enciklopedija
Jugoslavije, 2, Bje-Crn, JLZ, Zagreb 1982
Ugledni
hrvatski jezikoslovac, paleograf i povjesničar
Eduard Hercigonja sažeto je, još u doba SFRJ,
prikazao problematiku bosančice ili hrvatsko-bosanske
ćirilice, i to u članku pisanom za izdanje Enciklopedije
Jugoslavije iz 1982. Budući da se radi o pregnantnom
prijegledu, navest ćemo ga u cijelosti, samo uz
opasku da nismo mogli reproducirati 3-4 retka
iz jednostavnoga razloga jer nam nisu bili dostupni
svi ćirilski fontovi. Opširniji radovi akademika
Hercigonje, a i drugih auktora, navedeni su u
popisu literature.
BOSANČICA
, osobita inačica- morfološka, (orto)grafijska
- ćiriličkog pisma. Pojavljuju se još i nazivi:
bosanica (S. Zlatović), bosanska azbukva (I.Berčić),
bosanska ćirilica (F. Rački), hrvatsko-bosanska
ćirilica (I. Kukuljević Sakcinski), bosansko-dalmatinska
ćirilica (V. Jagić), bosanska brzopisna grafija
(E. F. Karskij), zapadna varijanta ćirilskog brzopisa
(P. Đorđić), zapadna (bosanska) ćirilica (S. Ivšić),
harvacko pismo (D.Papalić), rvasko pismo, poljička
azbukvica (u narodu Poljica - F. Ivanišević),
sarpski (glagoljaš fra A. Depope, za Divkovićevu
bosančicu, a ponekad i bosanski franjevci). Bosančica
se postupno konstituirala na protegu nekoliko
stoljeća: od početaka bosansko-humske epigrafike
(XI./XII. st.), preko srednjovjekovnih ustavnih
kodeksa biblijskog i apokrifnog sadržaja, namijenjenih
prvenstveno potrebama bosanskih "krstjana", zatim
preko bosanske diplomatike od Kulinove listine
iz 1189 (vezana uz zetsko-humsku redakciju), akata
kraljevske kancelarije (prvotno pisanih ustavnim
pismom - što nije slučaj s analognim tekstovima
na području raške redakcije - a od početaka kraljevske
vlasti Tvrtka I., tj. od 1377, kancelarijskim
brzopisom), listina feudalnih gospodara u Humu
i Donjim krajevima te spomenika iz Dalmacije (Omiš
i Brač, XII.- XIII. st.), sve do XV. st. kad je
bosančica konačno razvijena na širokom uporabnom
prostoru. Po nekim svojim značajkama individualizira
se kao zaseban tip slavenskog brzopisa koji je
poslije "položen u osnovu osobitog bosanskog tiska"
(E. F. Karskij). Tu točku njezine (organske) evolucije,
dostignutu razinu morfoloških (i ostalih) vlastitosti,
u novije je vrijeme precizno odredio P. Đorđić
utvrdivši kako su "morfološke inovacije u brzopisu
koje su se javile u pismenosti pripadnika zapadne
crkve tolike... i takve da mogu činiti posebnu,
zapadnu varijantu ćirilskog brzopisa. Iz Bosne
je ćirilica, odnosno zapadni brzopis, prešla u
Slavoniju...".
![](../images/24032004/tvrtkovo_pismo.jpg)
Dio
pisma Tvrtka I. Dubrovčanima, 1376
Karakteristična
razvojna osobitost ustavne ćiriličke knjiške i
kancelarijske grafije bosanskih srednjovjekovnih
tekstova, u kojoj se začinju neki elementi kasnijeg
razvitka prema oblikovanju bosančice, jest dosljedna
zastupljenost grafema
(đerv
= đ, a u diplomatici od prvih desetljeća
XIV. st. i ć). Pisci raške redakcije, međutim,
od kraja XIII. st. redovito napuštaju ovaj grafem,
koji je u njihovoj praksi obilježavao fonem đ.
Uočljiva je opća značajka ustavnih bosanskih tekstova:
sklonost pisaca arhaičnom duktusu, ugledanje na
grafemske arhetipe. To je posljedak konzervativnosti
periferijskih područja; nasuprot tomu karakteristični
su pomlađeni grafijski nacrti u onodobnim srpskim
rukopisima. Specifične su crte toga pisma npr.
grafija
_
(ž), ligatura ( = u) - što
ne poznaju tekstovi raške redakcije - te intenzivna
čestota uporabe
(za
ja), pa i oštro lomljena kuka grafema
(= k) i sl. Rukopis bosanskih kodeksa ostavlja
i vizualno osobit dojam otežalog pisma zbog zbijenije
izvedbe nacrta grafema i izrazitog markiranja,
debelim potezima, grafemskih strukturnih (navlastito
vertikalnih) elemenata. S druge je pak strane
ova inače konzervativna grafija naklonjena i nekim
novostima: uklanjaju se kao nefunkcionalne nadredne
oznake (glagoljički utjecaj), a ostavlja tek titla.
![](../images/24032004/ugovor.jpg)
Ugovor
Hrvoja Vukčića Hrvatinica o savezu s Dubrovnikom,
detalj, 1404
U
grafijskom sustavu bosančice XV. st. (i poslije),
oblikovane sa svim obilježjima brzopisa, istraživači
različito ocjenjuju opseg i izrazitost njezinih
temeljnih, općih morfoloških osobitosti (ne uzimajući
u obzir dubletne grafije). Tako su za I. Berčića,
njezina prvoga paleografskog analitičara, karakteristični
grafemi po kojima se "bosanska azbukva razlikuje
od grčko-slovjenske..."
, B,
,
. E. F. Karskij cijeni da su osobitosti bosančice
grafije za ,
,
,
,
,
četvrtasto B , ,
tronožno T ( ),
; M.Tentor misli da su to grafije ,
B, .
J.Hamm ocjenjuje 1947. kao morfološku specifičnost
bosančice grafeme ,
,
,
,
,
,
(s primjedbom da se ovo
tako
piše i u drugim ćiriličkim grafijama), a 1956.
zaključuje kako se bosančica "odlikuje time što
su se neka slova izokretala (tako b, p, d, t)
i što se služila glagoljičkom numeracijom (č =
1000, ů = 700)..." Benedikta Zelić-Bučan upozorava
da u bosančici na prostoru srednje Dalmacije "najveću
konzervativnost oblika... pokazuju slova v, e,
ž, i, k, l, m, p, s" dok se grafemi
,
,
pišu
često na specifičan način, koji može otežati njihovu
identifikaciju. P. Đorđić tipične "morfološke
inovacije" bosančice otkriva (uz upozorenje na
grafijsku nejedinstvenost i dublete) napose u
morfologiji, nacrtima grafema
;
;
Đorđić uvjerljivo pretpostavlja da se ž
s vodoravnom crtom razvilo prema glagoljičkom
ž = ![](../images/24032004/zzz.jpg)
Inače,
grafijski je sustav bosančice vrlo funkcionalan
u smislu fonologizacije, oslobađanja od onih grafemskih
elemenata koji ne pokrivaju pojavnosti, ne odgovaraju
stvarnosti aktualne fonološke strukture (štokavske,
čakavske) ili nisu iskoristivi za izraz brojnih
vrijednosti (valja upozoriti da i na području
obilježbe brojnih vrijednosti bosančica ima svojih
osobitih rješenja). Tako su općenito isključeni
iz uporabe grafemi i digrami jer, ižica,
i jor, a za ie koje P. Đorđić kaže
da se ne upotrebljava u bosančici, B. Zelić-Bučan
ipak nalazi (doduše samo dva primjera) u rukopisima
XV.st.
Za
bosančicu je karakteristična raznolikost u ortografskim
rješenjima. Već je I. Berčić, s obzirom na bilježenje
lj, nj, ć, đ, j, ustanovio razdiobu bosančicom
pisanih tekstova u 3 grupe: u Bosni, u Dubrovniku
bez oznake za umekšanje, te u Dalmaciji i Poljicima
neujednačeno. U bosanskih franjevaca za lj,
nj dolazi i “nestopljena” grafija također
izražena digramima. Nestopljeno lj u Divkovića
je
Određena
morfološka i (orto)grafijska nejedinstvenost bosančice
normalan su posljedak različitosti društvenih,
kulturnotradicijskih, vjerskih i geopolitičkih
uvjeta na širokom prostoru njezine uporabe od
srednjovjekovne 'krstjanske' Bosne i Huma te od
Dubrovnika preko otoka i kopna srednje i sjeverne
Dalmacije u unutrašnjost Hrvatske pa - sporadički
- i dalje, u Istru. U Bosni i Humu je ćirilička
ustavna grafija u tijeku XIII. st. potisnula raniju
glagoljicu čiji su odjeci Grškovićev apostol
(sredina XII. st. - odlomak) i Splitski misal
(odlomak) iz XIII. st. - posljednji trag aktivnog
života glagoljice u bosanskom srednjovjekovlju.
Konzervativna bosanska ćirilička grafija rukopisnih
kodeksa namijenjenih potrebama Crkve bosanske
ipak pokazuje neke znakove povezanosti s glagoljičkom
tradicijom od Humačke ploče (XI. st.) do
glagoljičkih zapisa i abecedara u Zborniku
krstjanina Radosava i Čajničkom evanđelju
ili očito glagoljičke podloge Nikoljskog evanđelja
i Hvalova zbornika.
![](../images/24032004/hval.jpg)
Hvalov
zbornik, oko 1400.
Pored
nerijetko poetski sugestivne epigrafike (natpisi,
stećci), diplomatike, kronika, rodoslova ili bosanske
(berlinske) Aleksandride, najznatniji tekstovi
starije, srednjovjekovne bosanske ćirilice jesu
evanđelja (npr. Divoševo, Vrutoško, Nikoljsko,
Batalovo, Srećkovićevo, Kopitarovo, Daničićevo),
![](../images/24032004/kopitarevo.jpg)
Kopitarevo
evanđelje, XIV. st.
apostoli
(npr. Giljferdingov, Beogradski) te napose
zbornici biblijskog i apokrifnog štiva
(npr. krstjanina Hvala, Mletački). Ti "krstjanski"
(biblijski) tekstovi ušli su po padu Bosne u repertorij
pravoslavne crkve i tako se sačuvali. Razvijenom
su bosančicom nastavili djelovati bosanski franjevci
i nakon dolaska Turaka u Bosnu. Stvorili su motivsko-tematski
i stilski konzistentnu književnost (dijelom oslonjenu
na hrvatsku glagoljašku tradiciju: Matija Divković,
Ivan Bandulavić, Stjepan Matijević, Pavao Posilović,
Pavao Papić, Stjepan Margitić, Lovro Šitović i
dr.) i tisak, o kojemu E. F. Karskij kaže: "Značajno
se razlikuje od običnog ćirilskog tiska jugoslavenskih
izdanja bosanska ćirilica (bukvica), u čiju je
osnovu postavljeno pismo što su ga upotrebljavali
katolici u Bosni, Hercegovini i, dijelom, Hrvatskoj
u 14-15. st. i kasnije" (Matija Divković, Nauk
krstjanski i Sto čudesa, Venecija 1611).
![](../images/divkovic1.gif)
Matija
Divković: Nauk krstjanski, 1611
Bosančica
je bila i pismo muslimana u Bosni i Hercegovini,
u turskoj Dalmaciji XVI.-XVII. st. (begovica,
begovski brzopis).
![](../images/24032004/knezu.jpg)
Dio
pisma dubrovačkom knezu i vlasteli Ali-bega Pavlovića,
XVI.st.
Osim
toga tim se pismom pišu i sultanska akta (do kraja
vladavine Sulejmana II.), listine turskih upravljača
u našim krajevima te rumunjski i madžarski diplomatički
tekstovi. Dok u Bosni ćiriličko pismo istiskuje
glagoljičko, u Hrvatskoj, naprotiv, glagoljica
supostoji s bosančicom kao element tropisamske
književnosti hrvatskoga srednjovjekovlja (ponekad
se - npr. u Poljicima - i ne razlikuju po nazivu).
I.Milčetić je u Hrvatskoj glagoljskoj bibliografiji
(Starine JAZU, 1911) upozorio kako će se
u toj njegovoj studiji naći "nebrojeno dokaza
da su glagoljaši dobro poznavali ćirilicu u cielom
području hrvatskog glagolizma, pa i u Istri".
Istraživanja novijega datuma (prvenstveno Štefanićevi
katalozi glagolitike otoka Krka i Arhiva JAZU)
potvrdila su i proširila ovaj navod. Najstariji
su spomenici bosančice, zapadne ćirilice, na hrvatskom
području omiški Natpis kneza Miroslava
(iz prve pol. XIII. st.), List omiškog kneza
Đure Kačića općini dubrovačkoj (iz 1276) te
brački izvori: Natpis povaljskoga praga
(oko 1180) i Povaljska listina (iz 1250,
prijepis starije listine iz kraja XII. st. koju
je napisao splitski kanonik Ivan).
Ta
listina, kao i darovnica Mladena Šubića Vidoju
i braći iz 1336, u splitskomu kaptolskom prijepisu
iz 1410, ili Papalićevo i Marulićevo čitanje Hrvatske
kronike iz izvornika, svjedoči o udomaćenosti
bosančice u kulturnom ambijentu Splita. Kao pismo
za svjetovne potrebe bosančica je (uz glagoljicu
u obredu) prevladala na području Poljica ( Poljički
statut 1440, dodatak 1665, Aleksandrida,
Poljički molitvenik iz 1614, Statut
poljičke bratovštine Sv.Kuzme i Damjana, 1619);
u makarskoj je krajini pronađen vjerojatno izvornik
Papalićeva prijepisa Hrvatske kronike.
U Dubrovniku su - pored bogate diplomatičke djelatnosti
- nastali obimni tekstovi pisani bosančicom: Leipziški
lekcionar (posljednja četvrt XV. st., oslonjen
na glagoljsku tradiciju), Dubrovački lekcionar
(početak XVI. st.), dubrovački Oficij s molitvama
Bogorodici i 15 molitava svete Brigite
(Venecija 1512 - početci tiska bosančicom), Libro
od mnozijeh razloga (1520). Pa i oni najstariji
poznati dvanaesterački stihovi svjetovne umjetničke
poezije na narodnom jeziku ("Sada sam ostavljen
srid morske pučine...") zapisani su bosančicom
u dubrovačkom carinskom statutu (1421-30). Znamenito
djelo naše književnosti XVI. st., molitvenik N.
Dešića Hortulus animae - Raj duše (Padova
1560), prepisao je bosančicom u Beogradu 1567.
notar Marinus Nicolai, po narudžbi članova dubrovačke
trgovačke kolonije.
![](../images/24032004/molitvenik.jpg)
Prvi
bosančicom tiskani dubrovački molitvenik, Venecija
1512
Privatna
pisma i listine pisali su bosančicom (uz glagoljicu)
hrvatski plemići i velikaši: Frankapani, Keglevići,
P. Kružić, N. Jurišić, Peranski i dr. Interferirajući
s glagoljicom (funkcionalno izdiferencirano -
glagoljica u obrednim knjigama, a bosančica u
neliturgijskim i svjetovnim spomenicima), bosančica
je i hrvatsko narodno pismo, što dokazuje i njezin
sedmostoljetni kontinuitet na dijelu našega etničkog
prostora (srednja Dalmacija, Poljica). O spoznaji
da je bosanica (kao i glagoljica), nasuprot latinici,
obilježje (i obrana) narodne vlastitosti svjedoči
okružnica bosanskog franjevačkog provincijala
fra L. Karagića od 1. VII. 1737. u kojoj se, pored
ostaloga, pod prijetnjom sankcija braći redovnicima
zabranjuje uporaba - javna i privatna - latinice
za pisanje hrvatskih tekstova. Istu svijest pokazuje
odluka franjevačkih starješina donesena na skupu
u Sinju 17. VI1749. kojom se "očima učiteljima"
naređuje da svoje učenike nauče pisati bosančicom
materinski jezik. To povijesno jedinstvo, prepletanje
slavenskih grafija u nas, osjetili su i oni djelatnici
u našoj kulturi kojima slavenska paleografija
nije neposredan predmet proučavanja. ("Hrvati
su pisali glagoljicom, a ćirilica je isto tako
hrvatsko pismo kao i glagoljica, mislim, hrvatsko
historijsko narodno pismo", M. Krleža, Zastave,
knj. IV.) Osebujnu složenost, slojevitost naše
kulturne povijesti obilježenu suživljenošću tradicija,
proumljeno simbolizira čin skromnoga glagoljaša
Gašpara Vnučića iz Grobnika, koji u svojemu molitveniku
pisanom "let gospodnih 1568." zaključno "amen"
jedne molitve bilježi trojako: glagoljicom, latinicom
i bosančicom.
http://www.tug.org/TUGboat/Articles/tb17-1/tb50zubr.pdf
Fontovi glagoljice i hrvatske/bosanske ćirilice
Tekst
znamenite hrvatske povjesničarke i paleografkinje
Benedikte Zelić-Bučan, koja je na sebi svojstven
sustavan i pregledan način prikazala problematiku
bosančice, donosimo u cijelosti.
![](../images/24032004/clanci.jpg)
Beneditka
Zelić-Bučan: Članci i rasprave iz starije hrvatske
povijesti, HKD Sv. Jeronima, Zagreb, 1994
ČIJI
JE EVANĐELISTAR KNEZA MIROSLAVA?
Evanđelistar
kneza Miroslava ili "Miroslavljevo jevanđelje",
kako ga naziva ruska i srpska znanstvena literatura,
liturgička je knjiga, izbor blagdanskih i nedjeljnih
čitanja iz evanđelja. Pisan je potkraj druge
polovice XII. st. tzv. "zapadnom" ćirilicom
zetsko-humske redakcije i bogato ilustriran
životopisnim romaničkim minijaturama.Jezik mu
je starocrkvenoslavenski, hrvatske recenzije,
s jasnim tragovima zapadne štokavštine i čakavštine.
Otkrili su ga ruski istraživači u drugoj polovici
prošlog stoljeća u srpskom manastiru Hilandaru
na Sv. Gori, a danas se čuva u Narodnom muzeju
u Beogradu. U prošlom stoljeću i u prvoj polovici
ovoga, jezikoslovci su ga smatrali srpskim spomenikom.
Takvo mišljenje, međutim, danas je znanstveno
neodrživo. Mi želimo, koliko je to moguće u
okviru kratkog članka, ukazati na razloge koji
su u prošlosti utjecali na takvo shvaćanje,
te iznijeti i rezultate novijih znanstvenih
istraživanja, koji nas nedvojbeno sile da se
to shvaćanje napusti kao potpuno neosnovano,
odnosno da se na temelju novijih višedisciplinarnih
znanstvenih istraživanja odredi prava nacionalna
pripadnost ovoga kodeksa.Crkvene
knjige starocrkvenoslavenskog jezika hrvatsko-srpske
jezične redakcije pisane su glagoljicom i ćirilicom.
Poznato je, da je na hrvatskom tlu oblikovana
specifična hrvatska uglata glagoljica, a prema
glasovnim zakonima hrvatskog jezika izgrađen
je i poseban hrvatski glagoljski grafijski sustav.
Taj neosporno hrvatski karakter glagoljice kao
i duboka ukorijenjenost toga pisma u srednjovjekovnu
hrvatsku kulturu pridonijeli su u drugoj polovici
devetnaestoga stoljeća, dok još nisu bili dostatno
proučeni najstariji ćirilski jezični spomenici
hrvatsko-srpske jezične redakcije, pojednostavljenu
shvaćanju prema kojemu bi se starocrkvenoslavenski
spomenici hrvatsko-srpske redakcije trebali
samo na osnovu pisma dijeliti na hrvatske i
srpske, s time da se svi glagoljski smatraju
hrvatskima, a svi ćirilski srpskima (V. Jagić).
Tako je bez velikih dvoumljenja i kodeks, o
kojemu ovdje raspravljamo, Evanđelistar kneza
Miroslava (kraće EkM), ubrojen medu srpske spomenike. Ovom
općenitom starijem shvaćanju pridružila su se
i dva posebna razloga zbog kojih su stariji
lingvisti i paleografi ovaj kodeks smatrali
srpskim spomenikom. EkM je, naime, nađen u srpskom
manastiru Hilandaru i prilikom jedne posjete
srpskog kralja Aleksandra Obrenovića tom manastiru
(1896) hilandarski kaluđeri su ovaj kodeks poklonili
kralju. Drugo, iz jednog zapisa na kraju toga
kodeksa proizlazi da je bio posvećen zahumskom
knezu Miroslavu, po kojem je ovaj kodeks u znanstvenoj
literaturi i dobio svoje ime. A toga kneza Miroslava
iz druge polovice XII. st. starija historiografija
držala je bratom srpskog velikog župana Stefana
Nemanje, kojem se, navodno, kao vrhovnom poglavaru,
pokoravao i stariji mu brat Miroslav kao udjelni
knez u Zahumlju.Evanđelistar
je o trošku kralja Aleksandra, a u redakciji
Lj. Stojanovića i uz stručnu pomoć V. Jagića,
već slijedeće 1897. godine objavljen u Beču
u litografskoj tehnici. Neke su izabrane stranice
otisnute u naravnoj veličini, u boji. (Jedan
primjerak tog izdanja posjeduje i Sveučilišna
biblioteka u Zagrebu.) Tri već navedena čimbenika:
pismo, mjesto nalaza i destinatar, učinile su
da je već pri prvom znanstvenom publiciranju
taj kodeks i u samom podnaslovu, na unutrašnjoj
naslovnoj stranici, predstavljen svjetskoj znanstvenoj
javnosti kao "un ancien evangeliaire serbe"
(jedan stari srpski evanđelistar).Cjelovito
fotolitografsko izdanje pružilo je, međutim,
mogućnost mnogim znanstvenicima raznih disciplina
da se svestrano pozabave ispitivanjem toga spomenika.
U međuvremenu su proučavani i drugi ćirilski
spomenici ranoga srednjeg vijeka što je omogućilo
njihovo međusobno uspoređivanje tako da se danas
mogu sa sigurnošću izvoditi i neki uopćeni zaključci
kako o ćirilskom pismu tako i o spomenicima
njime pisanima. Jedan od prvih rezultata tih
znanstvenih istraživanja bio je taj, da je napušten
kao znanstveno neutemeljen stari Jagićev kriterij
o podjeli starocrkvenoslavenskih spomenika na
hrvatske i srpske samo prema pismu. Danas je
opće poznato i priznato da su se Hrvati u svojoj
srednjovjekovnoj književnosti - kako starocrkvenoslavenskoj
tako i narodnoj - služili s oba slavenska pisma.
Hrvatskim spomenicima ćirilske pismenosti danas
možemo bez dvoumljenja pribrojiti i Evanđelistar
kneza Miroslava. Navest ću sumarno
rezultate višestrukih znanstvenih istraživanja
koji nam daju pravo na takvo zaključivanje.
Lingvističko-paleografska ispitivanja1
su utvrdila da je EkM po jeziku veoma blizak
nešto starijem glagoljskom rukopisu "Grškovićeva
apostola", a svi lingvisti se slažu da je napisan
u "južnim krajevima"; mnogi smatraju upravo
na tlu srednjovjekovnog Zahumlja (A. Belić,
St. Kuljbakin, J. Vrana). Ako je tako, onda
je to moglo biti u ondašnjem crkvenom i političkom
središtu Zahumlja, u Stonu na Pelješcu. Zapadna,
tzv. zetsko-humska redakcija pravopisa glavnog
pisara EkM, koji je napisao čitav kodeks izuzev
posljednje tri stranice, povezuje taj kodeks
s ostalim suvremenim mu ćirilskim spomenicima
(ispravama i natpisima) s istog područja i potpuno
je u skladu s grafijom suvremenih hrvatskih
glagoljskih spomenika. I morfologijom slova
i tipom pisma razlikuju se svi oni od suvremenih
im ćirilskih spomenika ostalih južnoslavenskih
naroda. To i jest razlog što se neki autori,
uključujući i autoricu ovih redaka, umjesto
neodređenog, a dosta upotrebljavanog termina
"zapadna ćirilica" radije služe nacionalnom
oznakom, pak analogno nacionalnim imenima ostalih
ćirilskih pisama (ruska, bugarska, srpska, makedonska,
rumunjska), za ćirilsko pismo hrvatskih ćirilskih
spomenika upotrebljavaju termin "hrvatska ćirilica".
Liturgička
istraživanja (2) koja su najdublje bila
zapostavljena ustvrdila su da EkM, iako pisan
na tlu jedne katoličke biskupije, ipak ne sadrži
liturgiju zapadnog, rimskog obreda. Ali nije
to ni liturgička knjiga za vjernike istočne
crkve, jer se liturgija tog evanđelistara nikako
ne podudara s reformiranom carigradskom liturgijom.
U EkM sadržana je vrlo arhaična liturgija istočnog
obreda za vjernike Zapadne crkve, koju bi najispravnije
bilo nazvati ćirilometodskom. Ona vuče svoje
podrijetlo čak od najstarijih prijevoda, koje
su sv. braća učinila s grčkih originala tada
još jedinstvene kršćanske crkve. Područje stonske
biskupije, koja je od svojeg postanja bila pod
jurisdikcijom Zapadne crkve, ipak je po svojem
geografskom položaju bila i pod stanovitim kulturnim
utjecajem Istoka, pak se ovdje tradicijom mogla
održati i ta arhaična istočna liturgija, kao
što su se ovdje bili uvriježili - i dugo se
održali - i neki drugi običaji istočne crkve,
o kojima saznajemo iz spisa crkvenih sinoda
X.-XI. stoljeća.
Umjetnička
oprema (3) evanđelistara baš zbog toga
što je apriori bio smatran srpskim spomenikom
činila se povjesničarima umjetnosti pravom zagonetkom.
Po svojim tipično romaničkim minijaturama, kojima
nema analogije ni u jednom dosada poznatom pravoslavnom
kodeksu, EkM se nikada nije mogao uklopiti u
redovan slijed razvoja srpskog srednjovjekovnog
crkvenog slikarstva, koje je izrazito bizantskog
karaktera. S druge strane odavno je zapažena
analogija ukrasa tog evanđelistara s umjetničkom
opremom hrvatskih kako glagoljskih tako i latinskih
kodeksa istoga doba, pa čak i istovjetnost nekih
motiva u kodeksu s motivima starohrvatske pleterne
ornamentike na nekim starohrvatskim crkvicama
u Zahumlju. Zbog toga su ruski (Buslajev, Kondakoff)
i srpski (Mirković) znanstvenici kodeks, zbog
njegove umjetničke opreme, smatrali "čudom",
dapače i "nemogućim" spomenikom u povijesti
srpske crkvene umjetnosti. No sve ove zagonetke
i "čuda" sami od sebe otpadnu čim se EkM počne
promatrati jednostavno u okviru općeg razvoja
umjetnosti onoga kraja u kojemu je i nastao.
On se, sasvim prirodno uklapa u svijet pisanih
i kamenih spomenika umjetnosti svog užeg zavičaja:
Zahumlja i ostalih hrvatskih priobalnih krajeva.4 I
preispitivanje političke povijesti srednjovjekovnog
Zahumlja i ostalih područja nekadašnje Crvene
Hrvatske, dali su rezultate na temelju kojih
je nemoguće EkM i nadalje smatrati srpskim spomenikom;
ni s obzirom na destinatora kneza Miroslava,
ni s obzirom na političku i etničku pripadnost
njegova zavičaja, odnosno mjesta postanja. Što
se tiče destinatara, kneza Miroslava, novija
historiografska istraživanja (B. Radojković)
opovrgla zabludu starije historiografije prema
kojoj bi Miroslav kao Nemanjin brat bio politički
podređen srpskom velikom županu. Utvrđeno je,
da Zahumlje sve do sredine XIII. st. nije politički
potpalo pod srpsku nemanjićku državu u ekspanziji,
dapače upravo za našeg kneza Miroslava zasvjedočeno
je daje bio u vazalnom odnosu prema hrvatsko-ugarskom
kralju. (Codex diplomaticus II. s. 176) Štoviše,
dokazano je da Miroslav nije bio Nemanjin brat,
odnosno rođeni brat (germanus) jer ga tako ne
naziva nijedan od relativno brojnih suvremenih
izvora u kojima se on spominje u vezi s Nemanjom.
O njemu kao Nemanjinu bratu ništa ne znaju ni
Nemanjini biografi, njegovi rođeni sinovi sv.
Sava i Stefan Prvovjenčani. Ipak, Miroslav je
bio Nemanjin bliski rođak, brat od ujaka ili
tetke (frater), ali ne iz dinastije Nemanjića,
nego iz neke domaće zahumske kneževske obitelji.
Prema tome i onaj dosadašnji argument o Miroslavu
kao srpskom princu i Zahumlju kao srpskoj oblasti
otpada kao sasvim neutemeljen na izvorima. Jednako
tako historička istraživanja o etničkoj pripadnosti
Zahumlja u ranom srednjem vijeku potpuno pobijaju
tvrdnju Konstantina Porfirogeneta o srpskom
karakteru Zahumlja u X. st. I Zahumlje i Duklja
imale su, prema suvremenim historijskim izvorima,
a i prema rezultatima lingvističkih i povjesno-umjetničkih
istraživanja, nesumnjivo hrvatski i katolički
karakter, a primorski dio nekadašnjega Zahumlja
ima ga još i danas. Sasvim logički se nameće
zaključak da ovaj, kao i svaki drugi spomenik
kulture može pripadati kulturnoj baštini samo
onog naroda koji je živio u vrijeme njegova
nastanka na odnosnom području. Ako bi se moglo
dokazati da EkM nije nastao u Zahumlju nego
u Duklji, kao što neki pokušavaju dokazati (P.
Mijović), ni to ništa ne bi mijenjalo na stvari
s obzirom na tezu o njegovoj pripadnosti srpskoj
kulturnoj baštini. Srpska Raška jest potkraj
XII. st. politički pokorila Duklju, ali Duklja,
potonja Zeta, današnja Crna Gora nacionalno
nikada nije bila srpska zemlja; tijekom mnogih
stoljeća, ona nije bila ni pravoslavna zemlja.
Ako se ne može tvrditi da je Duklja bila u ranom
srednjem vijeku etnički čisto hrvatska zemlja,
ne može se, u njoj, zanijekati snažna hrvatska
komponenta. Moglo bi se dapače, tvrditi da su
Hrvati bili vladajući sloj pučanstva, jer bizantski
pisci XI. i XII. st. o dukljanskim vladarima
Mihajlu i Bodinu govore kao o vladarima "onih
koji se nazivaju Hrvatima". Prema tome, ako
je EkM zaista napisan u Zahumlju kao što to
misli većina istaknutih znanstvenika, hrvatskih
i srpskih, onda je njegova pripadnost hrvatskoj
kulturnoj baštini nesumnjiva. Ako se ipak dokaže
da je pisan u Duklji, što je manje vjerojatno
s obzirom na destinatara, tada uz Hrvate mogu
na nj polagati pravo još samo Crnogorci kao
baštinici i nasljednici srednjovjekovne Duklje. Kako
i kada je taj kodeks iz Zahumlja dospio u srpski
manastir na Sv. Gori, historiografija još nije
uspjela odgonetnuti. Primorskim dijelom Zahumlja,
Pelješcom i Stonom, zavladali su Nemanjići polovicom
XIII. st. i tu vladali do 1333. godine, kada
su ga ustupili Dubrovačkoj republici. U okviru
te smjene političke vlasti možda je najispravnije
tražiti i vrijeme i uzrok prenošenja kodeksa
u Hilandar. Uostalom, nije EkM jedini (nažalost)
spomenik stare hrvatske kulturne baštine koji
je Bog zna kakvim putovima, tijekom teške hrvatske
prošlosti, dospio iz svojeg matičnog područja
u tuđe biblioteke i muzeje širom svijeta.
Da
zaključimo, EkM po svojem pismu, tj. po "zapadnoj",
odnosno hrvatskoj ćirilici; po hrvatskoj jezičnoj
redakciji njegova starocrkvenoslavenskog teksta;
po izrazito zapadnjačkom romaničkom stilu njegove
umjetničke opreme, koja je potpuno u skladu
s ostalim suvremenim hrvatskim pisanim i kamenim
spomenicima; po svojoj arhaičnoj liturgiji koja
se nikako ne podudara sa suvremenom mu reformiranom
carigradskom liturgijom Istočne crkve, ukratko, ni
po svojim nutarnjim oznakama ni po mjestu nastanka
i destinataru, ne može se nikako smatrati ni
srpskim ni pravoslavnim spomenikom.
1.
Važnija literatura: Lj. Stojanović, Miroslavovo
jevandelje, Prilozi, Beč 1887; M. Kuljbakin,
Paleografska i jezična ispitivanja Miroslavljeva
jevandelja, pos. izd. SKA, knj. 52, Sremski
Karlovci 1925; A. Belić, Učešće sv. Save i njegove
škole u stvaranju nove redakcije srpskih ćirilskih
spomenika, Svetosavski zbornik, knj.
1, Beograd 1936; J. Vrana, L'evangeliaire de
Miroslav, S'Gravenhage 1961; B. Zelic-Bučan,
L'ecriture cyrillique croate dans les dioceses
meridionaux de la province ecclesiastique de
Split jusqu'au bout du XII. siecle,u zborniku:
Vita religiosa, morale e sociale ed i concili
di Split dei secc. X-XI, Padova 1982; Ista,
Evandelistar kneza Miroslava kao historijski
izvor, Marulić 5-6, Zagreb 1982.
2.
Sravni: L. Mirković, Miroslavovo jevandelje,
pos. izd. SANU, knj. 156, Beograd 1950; J. Vrana,
djelonavedeno pod 1.
3. J. Vrana, nav. dj. ; L. Mirković, nav. dj.
; N. Kondakoff, Die Ornamentation des Miroslavischen
Evangeliums,Archiv fur slavische Philologie,
XXI, Berlin 1899.
4. Lj. Karaman, Pregled povijesti umjetnosti
u Dalmaciji Zagreb 1952, s. 47; Isti, Eseji
i članci, Zagreb 1939,s. 50.
5.
D. Foretić, Smještaj Hrvata i Srba u srednjem
vijeku s naročitim obzirom na Crvenu Hrvatsku,
Dubrovnik XII/4, Dubrovnik 1969. Lj. Hauptmann,
Konstantin Porfirogenet o porijeklu stanovništva
dubrovačkog
zaleđa, Rešetarov zbornik, Dubrovnik 1931; Vj.
Klaić, Hrvati i Hrvatska, Zagreb 1890; N. Klaić,
Marginalia uz problem doseljenja Hrvata, Hauptmannov
zbornik, Ljubljana 1966; B. Grafenauer, Prilogkritici
izvještaja Konstantina Porfirogeneta o doseljenju
Hrvata, Historijski zbornik, V, Zagreb 1952;
D. Mandic, Crvena Hrvatska, Rim 1972; F. Šišić,Letopis
popa Dukljanina, izd. SANU, Beograd 1928, s.
170-71, bilj. 222; B. Radojković, Politički
položaj kneževine zahumske u vreme vlade raškog
velikog župana St.Nemanje, Istorijski zapisi,
XIII, knj. 17, Titograd 1960; B. Zelić-Bučan,
Naseoba Hrvata prema djelu "O upravljanju carstvom"
K. Porfirogeneta, Marulić 1, Zagreb 1985.
HRVATSKA
ĆIRILSKA PISMENOST
S
OSOBITIM OSVRTOM NA PODRUČJE NEKADAŠNJE POKRAJINE
DALMACIJE
BENEDIKTA
ZELIĆ-BUĆAN, Split
NAJPRIJE
treba dati nekoliko objašnjenja uz sam naslov
ovoga članka. Pridjev hrvatska u ovom naslovu
ima dvostruku funkciju: prvo, da označi kako se
radi o posebnoj, hrvatskoj ćirilici, širem krugu
poznatijoj pod nazivom bosančica ili bosanica,
dakle o ćirilskom pismu koje je specifično hrvatsko,
različito od, recimo, srpske, bugarske ili crkvenoslavenske
ćirilice; i drugo, da se odnosi na teritorij hrvatskog
jezika a ne hrvatske države, jer su se državne
granice tijekom povijesti jako mijenjale i smanjivale.
Upotrijebila sam termin pismenost, a ne književnost,
jer je pismenost širi pojam, on podrazumijeva
i književnost u užem smislu, umjetničku i znanstvenu,
a i pismenost dnevnog života. A baš u toj funkciji,
kao pismo dnevnog života, hrvatska ćirilica se
vremenski najdulje održala. Govorit ćemo, dakle,
o ćirilskoj grani pismenosti hrvatskog jezika,
koji se uz latinicu i glagoljicu služio i trećim
pismom, ćirilicom, a ponekad čak i arabicom.
I.
VREMENSKA I TERITORIJALNA PROŠIRENOST
Najstariji
poznati nam hrvatski ćirilski spomenik datira
iz XI. st. (Humačka ploča), a još u ovom
XX. stoljeću zabilježena je pojedinačna upotreba
tog pisma kod katolika u dalmatinskoj Zagori i
kod muslimana u Bosni. S obzirom na teritorij,
upotrebljavalo se od srednjevjekovne Duklje (Zete)
na jugoistoku do Zadra i Une na sjeverozapadu.
No, upotreba mu nije bila jednako česta na čitavu
tom prostoru. U Bosni i Hercegovini je od XII.
do XVIII. st to bilo skoro isključivo pismo hrvatskog
jezika, vrlo često u srednjoj Dalmaciji, osobito
u biskupijama splitskoj i makarskoj, dočim znatno
rjeđe u sjevernoj Dalmaciji, u biskupijama šibenskoj
i zadarskoj te u Dubrovačkoj republici. Pojedinci
su se služili tim pismom i na području tzv. Turske
Hrvatske (između Une i Vrbasa te donje Bosne),
a sporadično i u sjevernoj Hrvatskoj. Spomenici,
pisani tim pismom (knjige, isprave, dopisivanje,
zapisi, matične knjige i dr.) pohranjeni su u
mnogim arhivima, bibliotekama i muzejskim zbirkama
u Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj te u obalnim
gradovima današnje Crne Gore (Boka i bokeljsko
primorje). Na području južne Hrvatske, a kasnije
pokrajine Dalmacije, tim pismom služili su se
izvan liturgije svi popovi glagoljaši na području
makarske biskupije i splitske nadbiskupije, sve
do sredine XIX. st. Njime su pisali matične knjige,
međusobnu prepisku i dopisivanje s biskupskim
kancelarijama i u raznim drugim prigodama. Dok
nije postojalo bogoslovsko učilište za izobrazbu
budućih glagoljaških svećenika, svećenički pitomci,
kao i pojedini svjetovnjaci, učili su to pismo
od starijih svećenika, kod kojih su i inače naukovali,
pripremajući se za svećeničko zvanje. God. 1750.
osnovao je splitski nadbiskup Pacifik Bizza u
Priku kod Omiša sjemenište za izobrazbu glagoljaških
svećenika, koji su odlazili na glagoljaške župe
diljem splitske, a i makarske biskupije. Sjemenište
je radilo do 1821. Izumiranjem posljednjih glagoljaških
svećenika, koji su svoj nauk dobili u tom "Arvackom
Šeminariju", kako su ga oni nazivali, i sve širom
mrežom javnih osnovnih škola, pomalo prestaje
u srednjoj Dalmaciji upotreba ovog pisma, a sve
više preotima maha latinica, pa i kod glagoljaša.
Franjevci, kako oni u Bosni i Hercegovini, tako
i oni u Dalmaciji, njegovali su u svojim samostanima,
a i kao župnici, taj hrvatski tip ćirilice kao
pismo hrvatskog jezika. Njime se oni služe u dnevnim
potrebama, njime pišu i tiskaju liturgijske, bogoljubne
i poučne knjige. Kako je tijekom XVIII. st. latinica
sve više istiskivala bosančicu, vrhovna uprava
dalmatinske franjevačke provincije Presvetog Odkupitelja,
na svojem kapitulu (skupštini) u Sinju 1749. donosi
zaključak, da se ubuduće đaci ne će pripuštati
na ređenje, ako ne dokažu poznavanje ovog hrvatskog
pisma. Tu su odluku obrazložili ovako: "Budući
mi Hrvati, začudno je da se nalaze među nama mnogi
koji ne znaju pisati našim materinjim jezikom
i pismeni, što je prevelika nepristojnost"
I
bosansko-hercegovački muslimani, pišući hrvatskim
jezikom, služili su se tim pismom, pa i u dopisivanju
s pograničnim hrvatskim i mletačkim službenicima
u Hrvatskoj i mletačkoj Dalmaciji. U hrvatskim
arhivima ima mnoštvo takovih pisama, a neka od
njih su i objavljena. Poradi toga su mletački
uredi u Dalmaciji, kako Namjesništvo u Zadru,
tako i poglavarstva u ostalim mjestima, imali
službenike pisare za dopisivanje hrvatskim jezikom
a pismom bosančicom sa susjednim turskim časnicima.
A jednako tako bili su i u biskupskim kancelarijama
u Splitu i u Makarskoj "kančiliri", koji su s
područnim župnicima dopisivali hrvatskim jezikom
i hrvatskom ćirilicom, iako je uredovni jezik
u tim biskupskim kancelarijama, inače, za mletačke
vladavine bio talijanski. No, nijesu se hrvatskom
ćirilicom kao hrvatskim narodnim pismom služili
samo oni koji drugačije nisu znali, nego i učeni
franjevci, koji su svoje nauke većinom završavali
u Italiji. Nerijetko su naslov i pozdrav u svojim
pismima pisali talijanskim jezikom, ali sam tekst
pisma hrvatskom ćirilicom,a jer bi bila prevelika
nepristojnost", kako se izrazio Kapitul u
Sinju, ne služiti se svojim narodnim jezikom i
pismeni. Poznavali su ga i učeni humanisti iz
kruga Marka Marulića, biskupi i nadbiskupi splitski
i makarski, od kojih također ima sačuvano i pisama
i zapisa prilikom vizitacija župa, također pisanih
bosančicom.
II.
NAJZNAČAJNIJI SREDNJEVJEKOVNI SPOMENICI
Od
većih srednjovjekovnih spomenika hrvatske ćirilice
s područja bivše Dalmacije ističemo: Evanđelistar
kneza Miroslava, Hrvatsku kroniku i Poljički statut,
o kojima svakako treba nešto pobliže kazati.
Evanđelistar
kneza Miroslava nastao je krajem XII. st.,
po mišljenju mnogih, hrvatskih i srpskih, lingvista
u srednjevjekovnom Zahumlju, najvjerojatnije u
samome Stonu, kao sjedištu Stonske biskupije.
Bogato je iluminiran romaničkim minijaturama montekasinskog
tipa. Danas se čuva u Narodnom muzeju u Beogradu.
Ovaj se spomenik dugo vremena smatrao srpskim
ćirilskim kodeksom. Bilo je tome više razloga:
nađen je u drugoj polovici prošlog stoljeća u
srpskom manastiru Hilandaru na Sv. Gori; kaluđeri
manastira su ga 1896. god. poklonili srpskom kralju
Aleksandru Obrenoviću, koji ga je već dojduće
1897. god. dao tiskati u Beču u litografskoj tehnici,
djelomično i u boji. Bio je posvećen zahumskom
knezu Miroslavu, za kojeg je historiografija dugo
držala, da je bio brat raškog župana Stefana Nemanje
i da je pod Nemanjinom vrhovnom vlasti vladao
Zahumljem. Osim toga, tada je još prevladavalo
mišljenje u slavističkim krugovima (Jagić), da
su svi ćirilski kodeksi hrvatsko-srpske jezične
redakcije starocrkvenoslavenskog jezika srpski,
a svi glagoljski hrvatski. Poradi svih navedenih
razloga već kod tog svojeg prvog objavljivanja
(nedavno je ponovno objavljen u Beogradu) u Beču
1897. predstavljen je već i u samom podnaslovu
na francuskom jeziku kao "un ancien evangeliaire
serbe" (stari srpski evanđelistar). No, kasnija
su istraživanja ruskih, srpskih i hrvatskih lingvista,
povjesničara i povjesničara umjetnosti, paleografa
i liturgičara pokazala kako se takovo gledište
nikako ne može održati. Likovna oprema ovog kodeksa
predstavljala je nerješivu zagonetku za ruske
i srpske znanstvenike pak su ga zato smatrali
pravim "čudom" i "nemogućom pojavom" u slijedu
srpske likovne umjetnosti, jer mu nisu mogli naći
neki pandan uopće među pravoslavnim kodeksima,
ali su zato ustanovili, da mu odgovaraju samo
hrvatski glagoljaški i latinski kodeksi tog vremena.
Kada se pobliže istražila povijest kraja njegova
postanka, srednjevjekovnog Zahumlja, ustanovilo
se da Nemanja nije vladao Zahumljem, koje je tek
sredinom XIII. st. palo pod vlast srpskih Nemanjića,
a da knez Miroslav, kojem je kodeks posvećen,
uopće nije Nemanjin brat. Brata s tim imenom Nemanja
uopće nije imao, kao što jasno proizlazi iz biografija
Stefana Nemanje iz pera njegovih rođenih sinova,
Sv. Save i Stefana Prvovenčanog. Taj Miroslav
koji se u nekim dokumentima zaista spominje kao
Nemanjin brat (frater) nije rođeni Nemanjin brat
(germanus), nego ili bliski rođak (brat od tetke
ili od ujaka), ili je to jednostavno uobičajen
kurtuozni izraz za saveznike i prijatelje. Paleografska
istraživanja su ustanovila, da ovaj kodeks nije
pisan onom vrstom ćirilice, kojom je u Rasu pisan
suvremeni mu srpski kodeks, "Vukanovo jevanđelje",
nego su oba ova kodeksa zapravo prototipovi pisma
dviju vrsta ćirilice, Miroslavov evanđelistar
prototip hrvatske zetsko-humske redakcije ćirilice,
a Vukanovo evanđelje prototip srpske raške redakcije.
Uopće, po svim svojim unutrašnjim i izvanjskim
karakteristikama: po hrvatskoj redakciji njegova
starocrkvenoslaveaskog jezika, po svojoj arhaičnoj
liturgiji, koja se nikako ne podudara sa suvremenom
carigradskom reformiranom liturgijom Istočne crkve,
po svojoj zetsko-humskoj redakciji ćirilice, po
izrazito zapadnjačkom romaničkom stilu njegove
likovne opreme, koja je potpuno u skladu s ostalim
suvremenim mu kamenim i pisanim hrvatskim spomenicima
(freske, reljef, latinski i glagoljski misali),
ovaj kodeks nikako ne može biti srpski nego samo
hrvatski spomenik. Činjenica što je nađen u jednom
srpskom manastiru, ne može nimalo utjecati na
njegovu pripadnost kulturnoj baštini. Mogao je
on za vrijeme srpske vladavine Zahumljem na razne
načine dospjeti u srpski manastir na Sv. Gori,
kao što se i toliki drugi značajni hrvatski kulturni
spomenici nalaze po arhivima i muzejima širom
svijeta. Original koji se čuva u Narodnom muzeju
u Beogradu vlasništvo je tog muzeja, ali on ne
pripada srpskoj kulturnoj baštini.
Evanđelistar
kneza Miroslava, XII. st.
Poljički
statut. Najstariji sačuvani prijepis potječe
iz 1440. Taj spomenik dobro je poznat i prosječno
obrazovanoj javnosti. Već nekoliko puta bio je
objavljivan u latiničkom prijepisu, pa i prijevodu
na suvremeni hrvatski jezik, te o njemu na ovom
mjestu ne bi trebalo opširnije govoriti. Ipak
treba napomenuti, da u tom statutu, u dodatku
iz 1665. stoji napomena, da je te godine statut
prepisan "da se bolje razumi arvatski i latinski".
Ovo se mjesto iz statuta često citira, jer iz
toga proizlazi, da su Poljičani ovo svoje pismo
nazivali jednostavno hrvatskim pismom, a latinicu
latinskim pismom. Pa to je i razumljivo, kada
se zna, da su oni od najstarijih poznatih spomenika
pisanih u Poljicima, pa do XIX. st., pisali samo
hrvatskom ćirilicom, pa su je stoga smatrali svojim
narodnim, hrvatskim pismom.
![](../images/24032004/poljicki.jpg)
Poljički
statut, prijepis iz 1440.
Hrvatska
kronika. I ovaj spomenik poznat je barem nekima
i izvan uskih stručnih krugova. O toj staroj kronici
u historiografiji ima dosta kontroverznih mišljenja,
kako u pogledu vremena njezina postanja (XI-XIV.
st.), tako i o njezinu odnosu prema Ljetopisu
popa Dukljanina. No nas u ovom slučaju zanima
samo pismo onog primjerka koji je početkom XVI.
st pronašao u Krajini (Makarsko primorje) Marulićev
prijatelj Dmine Papalić "u jedne knjige stare
pisane harvackim pismom". Marulić je tu kroniku
preveo na latinski jezik, a Dmine Papalić, i nešto
kasnije i Jerolim Kaletić, su je "rič po rič"
prepisali latinicom. Upravo u Kaletićevu prijepisu
stoji ona napomena gdje je kronika nađena i da
je bila napisana "harvackim pismom". Teoretski
se može postaviti pitanje koje je to bilo pismo,
glagoljica ili hrvatska ćirilica. No, takovo pitanje
je zaista samo teoretski moguće. S obzirom na
činjenicu, da na ovom području nijesu poznati
dokumenti pisani glagoljicom, izuzev liturgijskih
knjiga, a ima ih dosta pisanih ćirilicom, to se
kao jedino moguće mora pretpostaviti, da je to
"harvacko pismo" bila hrvatska ćirilica. Nažalost,
onaj primjerak koji je već u vrijeme, kada ga
je Papalić pronašao, bio jako star (Marulić je
upotrebio izraz "vetustissima scriptura") nije
dopro do nas, ili je zagubljen ili uništen. Od
njega postoje samo prijepisi i Marulićev latinski
prijevod.
S bosanskog
područja sačuvano je znatno više, posebno liturgijskih
ćirilskih kodeksa (Hvalov rukopis, Čajničko
evanđelje i dr.) i više manjih. Neki lingvisti
ove tekstove izdvajaju u posebnu, bosansku redakciju
(H. Kuna), iako priznaju, da za takovo izdvajanje
nema bitnih ni paleografskih, ni jezičnih osobitosti,
ali da treba uvažiti društveno-političke i povijesne
kriterije. Upravo na osnovu tih povijesnih i društveno-političkih
kriterija, po njihovu mišljenju, "bosanski rukopisni
kodeksi se mogu promatrati kao poseban tip redakcije,
bez obzira na činjenicu, da se sa čisto lingvističkog
stanovišta, uključujući ovamo i paleografske i
grafijske osobine, broj osobina koje su bosanska
specifičnost zapravo minimalan". Međutim, bez
obzira na povijesnu i suvremenu bosansku državnost,
ostaje činjenica da svojim jezikom i paleografskim
osobitostima ovi kodeksi pripadaju hrvatskoj kulturnoj
baštini, odnosno baštini Hrvata u Bosni. Manjih
spomenika, isprava, zapisa, natpisa i si. sa čitava
prostora upotrebe hrvatske ćirilice, dukljanskog,
hrvatskog i bosanskohercegovačkog ima daleko više.
Navest ćemo samo neke: isprava Kulina bana, brojni
natpisi, osobito oni na stećcima u Bosni i Hercegovini,
natpis u Povljima, tzv. Povaljski prag, nadgrobni
natpis kneza Miroslava u Omišu, Povaljska listina
i dr. Iz ovog mnoštva bih izdvojila te nešto i
ovom prilikom kazala o dva dokumenta, koji nam
ne daju podatke samo o pismu, nego i o onima koji
su ih pisali, koji razbivaju uvriježeno mišljenje
starije historiografije o navodnom latinaško-glagoljaškom
antagonizmu.
![](../images/24032004/povaljska.jpg)
Povaljska
listina, 1250
Reći
ću nešto o Povaljskoj listini iz 1250., te o ispravi
Splitskog kaptola iz 1410. Povaljsku listinu,
koja je zapravo mali kartular o dobrima benediktinskog
samostana u Povljima na Braču pisao je prema svjedočanstvu
iz same listine splitski kanonik Ivan. A splitski
kanonici nisu bili s obzirom na liturgijski jezik
glagoljaši nego latinaši. A oni su ne samo poznavali,
nego, eto, i pisali jednako kao i glagoljaši na
ovom prostom hrvatskom ćirilicom. Upozoravam i
na jedan manje poznat dokumenat iz 1410., koji
se čuva u splitskom kaptolskom arhivu. Riječ je
o ispravi tog kaptola, koju je Kaptol u svojstvu
locus credibilis izdao braći Biserićima a koja
sadrži kao insert darovnicu kneza Mladena Šubića
iz 1336., kojom on braći Biserićima "za virnu
službu naših pridnih" dariva selo Brštranovo.
Kako je Kaptol tu Jurjevu darovnicu, koja je bila
već dosta oštećena, na temelju svojeg privilegija,
da kao locus credibilis ovjerava i izdaje isprave,
prepisao upravo "rič po rič", pretpostavljamo,
da je i Mladenova darovnica bila pisana istim
pismom. Splitski kanonici bili su po liturgijskom
jeziku latinaši, ali pisali su i hrvatskim pismom.
Učeni ljudi onog davnog vremena bili su daleko
učeniji nego to neki iz perspektive fame o "mračnom
srednjem vijeku" pretpostavljaju. Imali su enciklopedijsko
obrazovanje, poznavali su više jezika i pisama
i njima se služili prema prilikama i potrebama
života. Tako je Marulić pisao rasprave za učenu
Europu latinskim jezikom, za svoj narod pjevao
hrvatskim jezikom, pisao latinicom, a čitao i
hrvatsko pismo - možda njime i pisao, no o tome
nemamo svjedočanstvo - hrvatsku ćirilicu, kojom
je bila pisana Hrvatska kronika.
III.
HRVATSKI ĆIRILSKI SPOMENICI NOVOG VIJEKA
Tijekom
XV.-XIX. st. dotad uglavnom jedinstvena hrvatska
ćirilica dobiva u različitim krajevima njezine
upotrebe izvjesne lokalne osobine, ne iskačući
ipak iz općeg sustava razvoja jedinstvene hrvatske
ćirilice. Tako su se razvile poljičko-splitska,
odnosno srednjodalmatinska, dubrovačka, bosanska
franjevačka i muslimanska varijanta hrvatske ćirilice.
Iz ovog razdoblja ima zaista toliko mnoštvo sačuvanih
hrvatskih ćirilskih spomenika, da ih je moguće
nabrojiti tek po vrsti. To su matične knjige,
dopisivanje župnika međusobno i s nadležnim crkvenim
vlastima, liturgijske knjige, pobožne i poučne
knjige (kronike, ljekaruše, životi svetaca, i
si.), zapisi i zabilješke u potrebama dnevnog
života, natpisi na stećcima i drugdje. Rukopisi
su u ono vrijeme pišu brzopisom, a i tiskaju se
knjige. Svima su poznate nabožne i poučne knjige,
koje su fra Matija Divković i drugi franjevci
tiskali u Veneciji bosančicom. Poradi velike popularnosti
i čitanosti Divkovićevih knjiga ponekad su u Dalmaciji
hrvatsku ćirilicu nazivali i "divkuša".
![](../images/divkovic2.gif)
Divković:
Besjede, 1616
Matične
knjige glagoljaških župa na području splitske
nadbiskupije i makarske biskupije pisane su hrvatskom
ćirilicom. No, ima mnogo upisa bosančicom i u
splitskim matičnim knjigama, koje su inače vođene
talijanskim, kao službenim jezikom. U tzv. starim
matičnim knjigama, koje su do prve pol. XIX. st.
vođene jedinstveno za sve tri gradske župe: Sv.
Dujma, Sv. Križa i Sv. Petra, evidentirala sam
oko 100 upisa bosančicom, osobito u knjigama vjenčanih.
Ti upisi najčešće potječu od poljičkih svećenika,
koji su vjenčanje obavili u Splitu. Neki od njih
bili su neko vrijeme i župnici u gradskim "varošima".
Zanimljivo je kako neki od tih župnika sebi daju
atribut "Harvaćanin", što se nikako ne odnosi
na njihovo etničko porijeklo, jer i oni drugi
su također bili Hrvati, nego upravo na jezik kojim
su se služili, kako u liturgiji (starohrvatski),
tako i inače i prema pismu kojim su pisali hrvatskim
jezikom.No,
nijesu tako pisali samo svećenici glagoljaši,
nego i u biskupskoj kancelariji, pa i sami biskupi,
kada je za to bila prilika. Često se susretnu
upravo u matičnim knjigama nadbiskupove bilješke
o vizitaciji župa, a one su redovito pisane također
bosančicom. Bosančicom su pisali biskupi i nadbiskupi
i svoje okružnice, kao i pisma svojim župnicima.
Ima slučajeva kada su župnici prosvjedovali, ako
biskupska kancelarija nije tako postupala. Tako
čitamo u pismu Don Jakova Piunovića, župnika u
Rašćanima, koji piše svojem biskupu Stjepanu Blaškoviću
22. IX. 1769: "ako ćete se dostojat odpisati,
odpišite arvaski neka mogu razumit." A župnik
Brela, Don Pavao Ursić, pismom od 23. X. 1769.
prigovara biskupu što mu je posljednja dva pisma
(knjige) pisao latinicom, koje on "ne umi proštiti"
te moli biskupa "veće mi ne pišite onako, jer
ne mogu ja iskat ko će mi ji proštit... a Vaše
gospostvo ima u svome mistu ko će pisat i rvacki
što mogu razumit". Don Pavao je, doduše, biskupu
prigovorio što mu je pisao latinski, ali taj izraz
se svakako mora podrazumijevati kao latinsko pismo,
latinica, jer sasvim je isključeno, da bi biskup
neuku seoskom župniku pisao latinski, te kada
župnik traži da mu biskup piše "rvacki", to znači
da mu piše hrvatskim pismom. U dijelu arhiva sjemeništa
u Priku, koji se čuva u Arheološkom muzeju u Splitu,
ima pisama splitskih nadbiskupa Lelija Cipika
i Nikole Dimoričića, makarskog biskupa Fabijana
Blaškovića splitskog vikara Nikole Didoša, i svećenika
Josipa Krića koje su ovi pisali hrvatskom ćirilicom
upravitelju sjemeništa Don Petru Kružićeviću.
A ti isti klerici i biskupi inače su pisali ili
talijanskim jezikom, ili hrvatski latinicom, a
kada je trebalo, onda i hrvatskom ćirilicom.
IV.
POSTANAK I GLAVNE ZNAČAJKE HRVATSKE ĆIRILICE
O postanku
hrvatske ćirilice, o njezinu odnosu prema grčkome
i drugim ćirilskim pismima južnih Slavena bilo
je dosta raspri u literaturi. Prema jednoj teoriji
(Ć. Truhelka), hrvatska ćirilica bi bila od ostalih
južnoslavenskih ćirilskih pisama sasvim neovisna
i po svojem postanku, jer po toj tezi, ona je
potekla neposredno iz grčkog pisma. Truhelkinu
teoriju je u svoje vrijeme djelomično bio podupro
M. Tentor, a u novije vrijeme i austrijska paleografkinja
Th. Eckhardt. No, veći dio paleografa odbacuje
tu tezu i smatra, da je hrvatska ćirilica samo
jedna sasvim osamostaljena i posebna grana opće
južnoslavenske ćirilice, koja je kao jedinstveno
pismo potekla iz grčkog pisma. Tek kasnije se
u raznim sredinama i uslijed različitih političkih
okolnosti razdijelila u zasebna nacionalna ćirilska
pisma. Tako se već u XII. st. razlikuju ne samo
bugarski ćirilski spomenici od srpskih i hrvatskih,
nego se i među hrvatskim i srpskim javljaju neke
bitne razlike koje ih odvajaju u dvije jezično-paleografske
redakcije: srpsku rašku, i hrvatsku zetsko-humsku.
Dalje su se te dvije grane ćirilice razvijale
sasvim samostalno, bez dodira i međusobnih utjecaja.
Nakon
svestranih jezičnih i paleografskih istraživanja
najstarijih hrvatskih i srpskih ćirilskih spomenika
paleografl su došli do zaključka, da u najstarije
doba hrvatske i srpske ćirilske pismenosti nije
bilo nekih većih razlika, ni u morfologiji slova,
kao ni u grafiji i pravopisu između srpskog raškog
i hrvatskog zetsko-humskog područja. Do tog vremena
pojedini oblici i uzusi u pisanju međusobno su
fluktuirali iz jedne sredine u drugu, posebno
iz kulturno jače Duklje u Rašku. Ipak su se do
kraja XII. st. bile već ispoljile neke bitne značajke
u grafiji i pravopisu, po kojima su se međusobno
razlikovale te dvije redakcije.Daljnji
trend međusobnih utjecaja između te dvije već
oformljene paleografske redakcije svjesno je zaustavljen
početkom XIII. st. Tome je najviše pridonio sv.
Sava i njegova reforma srpske ćirilice. Sv. Sava
je bio pravi latinofob i gorljivi pravoslavac.
Koristeći povoljne međunarodne političke okolnosti
(raspad Bizanta na tri države, uspostava Latinskog
carstva u Carigradu 1204. god.), on je 1219. isposlovao
od carigradskog patrijarha sa sjedištem u Nikeji
priznanje samostalne, autokefalne srpske pravoslavne
crkve (SPC). Po njegovu naumu ta samostalna SPC
trebala je biti najjača potpora u isto doba priznate
samostalne srpske države (1217.) i srpske nacionalne
misli. U takvoj ocjeni Savine povijesne uloge
u srpskoj povijesti slažu se njegovi biografi
Vl. Ćorović i St. Stanojević. Sava je bio prvi
episkop samostalne SPC, a kako je crkva tada bila
jedini nosilac pismenosti, to je Sava i reformu
pisma izvršio u skladu sa svojom osnovnom političkom
idejom. Iz dotadašnjeg pravopisa srpske raške
škole izbacio je sve ono što je tu školu povezivalo
sa hrvatskom zetsko-humskom redakcijom. Reformu
srpske raške redakcije proveo je prema ruskoj
ćirilici, koja mu je bila dobro poznata, jer je
i sam bio odgojen u ruskom manastiru na Atosu.
Tako je iz raške ćirilske redakcije izbacio poseban
znak za glasove ć i đ,
a zadržao dvoglase je i ja, itd.
Sam je preveo s grčkog temeljne bogoslužne knjige
i zapovijedio, da svaka episkopija dobije jedan
ovjereni prijepis i samo iz tih ovjerenih prijepisa
smiju se vršiti daljnji prijepisi za potrebe SPC.
Tako je presjekao svaku mogućnost daljnjih kulturnih
dodira između pisarskih centara katoličke Duklje
(današnja Crna Gora) i pravoslavne Raške. Učinio
je to s namjerom, da spriječi sventualni katolički
infiltrat iz kulturno jače katoličke Duklje. Kao
odgovor na Savinu reformu pisma pokorena Duklja
a nešto kasnije i pokoreno Zahumlje ustrajali
su u svojoj staroj grafiji. Zato paleograf Mošin
i piše o "petrificiranoj" dukljansko-humskoj i
kasnijoj bosanskoj grafiji. Otad su se ćirilica
na srpskom i hrvatskom jezičnom području razvijale
sasvim samostalno, bez međusobnih dodira i utjecaja.
Stoga, počevši od kraja XII. st. možemo zaista
bez dvoumljenja govoriti o posebnoj hrvatskoj
ćirilici.
Osnovna
razlika između hrvatske ćirilice i ostalih južnoslavenskih
ćirilskih pisama sastoji se u razlikama u grafiji,
a manje u morfologiji pojedinih slova. Pojedini
autori izdvajaju različita slova kao karakteristična
posebno za novovjeki hrvatski ćirilski brzopis
(bosančicu), ali većina ih uzima kao karakteristična
slova: b, v, č, ž. Najkarakterističniji
je poseban znak za glasove đ i
ć, koji su hrvatski ćirilski pisari
stvorili prema glagoljskom đerv. Taj glas
je iz hrvatske ćirilice preuzeo za glas ć Vuk
Karadžić, kada je vršio reformu srpske ćirilice.
U hrvatskoj ćirilici nema već od rana nosnih glasova,
neko vrijeme se održao samo jedan, meki, poluglas,
a nema ni dvoglasa za slogove je i ja, dočim
upravo dvoglasi za ta dva sloga čine osnovnu značajku
crkvenosrpske ćirilice. U hrvatskim ćirilskim
tekstovima slog je piše se
sa dva slova ili samo jotiranim e, a slog ja sa
dva posebna slova ili slovom jat, koje
u novovjekim tekstovima u brzopisu dobija isključivu
funkciju glasa j. Postoji izvjesna
razlika i u brojnom sustavu, budući da su se i
u ćirilici brojke označavale slovima, posebno
u označavanju stotica: 700, 800, 900 i 1000, a
u pojedinim rukopisima i kod drugih brojki.
Poradi
svih ovdje samo sumarno navedenih razlika i zbog
potpuno nezavisnog vjekovnog razvoja ćirilice
na hrvatskom jezičnom području, odnosno na tzv.,
zapadnom, nesrpskom području, hrvatski i strani
paleografi i lingvisti, izuzevši srpske autore,
smatraju ovu vrst ćirilice jednim zasebnim ćirilskim
pismom. Navodim samo neke, najpoznatije: I. Berčić,
V. Jagić, Fr. Rački, J. Vrana, Ev. Karakij, Vl.
Mošin, Th. Eckhardt, T. Raukar. Ovom časnom nizu
pridružuje se i autorica ovih redaka. Izdvojena
stanovišta srpskih autora posljednjih desetljeća
prikazat ćemo u posebnom poglavlju.
V.
NAZIV PISMA
U ovom
članku koristila sam dva naziva za ovo pismo:
hrvatska ćirilica i bosančica, odnosno bosanica.
Činila sam to s razloga što su to za mene dva
sinonima, s napomenom, da je, možda, za Srednji
vijek prikladniji naziv hrvatska ćirilica, a za
Novi vijek, kada je razvijen hrvatski ćirilski
brzopis s nekim svojim lokalnim značajkama, termin
bosančica, i to samo s razloga što je taj termin
prihvaćen i izvan stručne literature u najširim
krugovima. Inače, osim ova dva naziva poznati
su u literaturi i razni drugi nazivi, kojima se
htjela obilježiti posebnost ovog pisma u odnosu
na ostala južnoslavenska ćirilska pisma. U prošlom
stoljeću u tom pogledu nisu pravili razlike ni
srpski autori. Tako ju je, primjerice, Vuk Karadžić
nazivao "bosanska bukvica", Vl.
Ćorović "bosanska ćirilica". Jednako
tako ju je zvao i Franjo Rački, a "hrvatsko-bosanska
ćirilica" I. Kukuljević, a "bosansko-dalmatinska
ćirilica" V. Jagić, a I. Berčić
"bosanska azbukva". Pod kraj
stoljeća su Fra S. Zlatović i Ć. Truhelka uveli
u literaturu naziv bosanica ili
bosančica, koje nazive je prihvatila
i šira kulturna javnost. Oni pak koji su njome
pisali smatrali su je jednostavno hrvatskim pismom,
pa su je tako neki i nazivali. Mnogi su bili uvjereni,
da je to hrvatsko pismo zapravo kurzivna glagoljica.
Tako, primjerice, L. Jelić u svojem djelu
"Fontes historici liturgiae glagolito-romanae"
(Krk, 1906.) za mnoge hrvatske ćirilske spomenike,
posebno za mnoge matične knjige kaže, da su pisane
glagoljicom, kao što je on dobio podatke od mnogih
svojih suradnika, župnika. Kada sam ja neke od
tih knjiga imala u rukama, uvjerila sam se, da
nisu pisane glagoljicom nego bosanicom. Naziv
bosanica općenito je prihvaćen u stručnoj literaturi,
posebno za novovjeki brzopis, izuzevši srpske
autore, koji niječući posebnost ovog pisma, niječu
i potrebu posebnog imena.
Pred
nekoliko desetljeća uveden je u stručnu literaturu
i novi naziv "zapadna ćirilica", kojim
se obuhvaća srednjevjekovno i novovjeko ćirilsko
pismo na tzv. "zapadnom području". Ovaj termin
prihvaćaju i srpski autori s time, da mu ili izričito
dodaju i pridjev srpski, pak govore o "zapadnoj
srpskoj ćirilici" i o "zapadnom području srpske
ćirilice", ili pak se to iz konteksta podrazumijeva.
Termin "zapadna" ćirilica prvi je upotrebio u
svoje doba V. Jagić, a popularizirali su ga Vl.
Mošin, J. Vrana i T. Raukar. Tim neodređenim geografskim
nazivom htjelo se obuhvatiti sve nesrpske ćirilske
spomenike na području hrvatskog i srpskog jezika,
odnosno na tlu današnje Crne Gore, Bosne i Hercegovine
i Hrvatske. Po mojem uvjerenju, takav termin bio
je danak političkim obzirima, jer se nakon II.
svjetskog rata na području hrvatskog jezika formiralo
više republika i nekoliko novih naroda, koji u
vrijeme, kada je ovo pismo bilo u upotrebi, ili
uopće nijesu postojali, ili tada još nisu postojali
na tom području. Taj naziv, međutim, daleko je
neprikladniji nego naziv bosanica. Termin bosanica-bosančica
asocira na bosansku državu i po tome je neadekvatan,
jer je područje upotrebe pisma bosanica bilo daleko
šire, nego je to bila srednjovjekovna, pa i suvremena
Bosna. Naziv "zapadna ćirilica" potpuno je neodređen.
Pridjev "zapadna" je geografski pojam, ali prema
čemu zapadna. Pretpostavlja se u odnosu na srpsku.
Ali i srpska ćirilica je "zapadna" u odnosu na
bugarsku. To je tim nelogičnije što se "istočna"
ćirilica bez dvoumljenja stalno nazivala srpskom.
A onu "zapadnu" nazvati također nacionalnim imenom,
hrvatskom ćirilicom, bilo je politički ne samo
neoportuno nego i opasno, pak se našlo solomonsko
rješenje u nazivu "zapadna ćirilica". Ipak,
neki autori, kao Vl. Vrana i autorica ovih redaka,
nazivali su čitavu ćirilsku pismenost na području
hrvatskog jezika hrvatskom ćirilicom.
Prigovor, T. Raukara, da takav naziv nije
ispravan već i s terminološkog gledišta, jer se
u izvorima zapadni ćirilski brzopis ne naziva
samo hrvatskim, nego i srpskim i bosanskim pismom,
ne može se uzeti u obzir, jer u izvorima se i
hrvatski jezik ponekad nazivao i dalmatinskim
i slovinskim i ilirskim, a ipak je to bio samo
hrvatski jezik, kao što je ova tzv. zapadna ćirilica
uvijek bila pismo hrvatskog jezika, bez obzira
na političke granice. Nije opravdana i daljnja
Raukarova primjedba, da zapadnu ćirilicu "ne možemo
identificirati s hrvatskom ćirilicom, upravo
onako, kao što ni srpsko ime ne smijemo protegnuti
na cjelokupni razvitak južnoslavenske ćirilice."
Usporedba s nametanjem srpskog imena cjelokupnoj
južnoslavenskoj ćirilici nije umjesna, jer autori
koji upotrebljavaju termin "hrvatska ćirilica"
upotrebljavaju ga samo za ćirilske spomenike hrvatskog
jezika, a ne cjelokupnog južnoslavenskog područja,
kao što to rade srpski autori. A područje hrvatskog
jezika ni u prošlosti, ni u sadašnjosti nije se
poklapalo s granicama hrvatske države, pa nije
ispravno mišljenje, da bi se taj termin eventualno
mogao upotrijebiti samo za ćirilsku minuskulu
na hrvatskom području, jer se pismo kao izražajno
sredstvo jezika ne može vezati na političko nego
na jezično područje. Osim toga, čini mi se, da
se upravo za srednjovjekovne hrvatske ćirilske
spomenike može govoriti o hrvatskoj ćirilici,
jer u srednjovjekovnoj bosanskoj državi nije postojao
ni srpski, ni poseban bošnjački narod. Srpsko
ime kao nacionalna oznaka pravoslavnih žitelja
u BiH javlja se pod utjecajem srpske nacionalne
propagande tek u drugoj polovici XIX. st., dočim
je formiranje posebnog muslimanskog naroda (u
najnovije doba pod nazivom Muslimani Bošnjaci),
sasvim recentna pojava. Obje te današnje
nacionalne zajednice u BiH nastale su u vrijeme,
kada se više ni u Bosni nije upotrebljavalo,
osim privatno i pojedinačno, to pismo. A Crnogorci
su narod koji se formirao tijekom novog vijeka
na bazi crnogorske državnosti, ali je među njima
sve do XIX. st. bila još živa tradicija njegove
jake hrvatske komponente. Prema tome, nema nikakovih
razloga da se ćirilsko pismo hrvatskih jezičnih
spomenika u srednjovjekovnoj Bosni i Duklji ili
Zeti, kao i na tlu srednjovjekovne hrvatske države
ne naziva hrvatskim nacionalnim imenom, hrvatska
ćirilica.
VI.
SRPSKO SVOJATANJE HRVATSKIH ĆIRILSKIH SPOMENIKA
I PISMA
Srpski
jezikoslovci i paleografi, koji posljednjih nekoliko
desetljeća znanstveno i "znanstveno" pišu o bosančici,
složni su u ocjeni, da to pismo nema toliko posebnosti
da bi se moglo smatrati posebnim pismom, pak mu
ne treba ni posebno ime. Austrijanka Th. Eckhardt,
koliko mi je poznato, prva je upozorila, da pitanje
bosančice nije samo znanstveno nego i političko
pitanje. To je sasvim opravdana primjedba, jer
u pozadini svih rasprava o ćirilici na tzv. zapadnom
području iza formalnih raspri oko toga kakovo je
to pismo leži otvoreno ili prikriveno pitanje
čije je to pismo, odnosno čiji
su spomenici pisani tim pismom?
Na političku pozadinu ovog pitanja upozorila sam
prvi put otvoreno u predavanju na simpoziju "Srednjovjekovna
Bosna i evropska kultura" u Zenici 1971. god.,
ali koje je redakcija zbornika predavanja s tog
simpozija odbila objaviti, pak je objavljeno tek
nedavno u Zagrebu. Dok se ta pozadina ranije
donekle zamagljivala tobožnjim stručnim dokazima,
protagonisti još Vukove teze o Srbima tri vjerozakona,
analogno maksimi "Srbi svi i svuda" trude se dokazati,
da je bosanica samo jedna grana srpske ćirilice,
koja, doduše, ima neke grafijske i pravopisne
odlike, posebno u tzv. "skoropisnom tipu srpske
ćirilice", ali to je ipak samo srpska ćirilica
na "našem zapadnom području". Najdosljedniji je
u tom pogledu P. Đorđić, koji je objavio 1971.
u Beogradu pozamašnu knjigu pod naslovom "Istorija
srpske ćirilice", kojoj je uz tekst dodato i obilje
(312) slika i faksimila ćirilskih dokumenata.
Knjiga je nastala iz autorovih predavanja o staroslavenskom
jeziku na Filozofskom fakultetu u Novom Sadu i
predavanja koja je autor držao bibliotekarima
Srbije, kao što u predgovoru (str. 6) kaže njezin
autor. Autor predgovor toj knjizi započinje ovim
riječima: «Ćirilica u nas Srba ili srpska ćirilica
kroz vekove je bila i ostala do dana današnjega
nacionalno pismo naše pismenosti, bila ona na
narodnom ili, ranije, i na ponarodnjenom staroslavenskom
jeziku. Sa svojim vajkadašnjim narodnim imenom
(tj. srpskim, B.Z) to pismo je dugo vladalo i
u onoj pismenosti na narodnom jeziku koja se danas
služi latinskim pismom i hrvatskim imenom (istakla
B.Z.)» Ovo je otvoreno svojatanje ne samo čitave
tzv. zapadne ćirilice, nego i otvoreno nijekanje
pripadnosti hrvatskom nacionalnom korpusu nosilaca
te ćirilske pismenosti na "našem zapadnom području".
Oni se, naime, po Đorđiću "danas služe hrvatskim
imenom", pak iz takove formulacije treba pretpostaviti,
da se oni ranije tim imenom nisu služili, oni
koji su pisali tim pismom i nisu bili Hrvati.
Tu dolazimo do one, u tobožnje znanstveno ruho
obučeno, tvrdnje kako je tek Austrija stvorila
Hrvate u Bosni i Dalmaciji. Čitava konstrukcija
knjige, kako pisanog teksta, tako i rasporeda
reprodukcija treba poslužiti toj tvrdnji. Nakon
dva kraća uvodna poglavlja, autor najviše prostora
posvećuje III. pogl. "Širenje pismenosti u srpskim
zemljama" (61-143), u kojem analizira spomenike
iz Srbije, Bosne i Hercegovine, Dubrovnika i Dalmacije.
Jednako tako postupa u rasporedu slika i faksimila.
U odsjeku: III. Početni period
formiranja srpske ćirilice (XII
i XIII. st) donosi slike iz Raške, ali i iz Huma,
Bosne, Dubrovnika i srednje Dalmacije (sl. 15-68).
U odsjeku IV. Razvitak srpske ćirilice
posle formiranja brzopisa, uz dokumente
iz Srbije tu su slike dokumenata iz Huma, Bosne,
Dubrovnika, srednje Dalmacije te sjeverne Hrvatske
i Slavonije. Sve su to, po Đorđiću, dokumenti
pisani "zapadnom varijantom srpskog brzopisa u
"zapadnim srpskim krajevima".
Eto,
tako je srpska "nauka" i na ovom području odgojila
srpske intelektualce. Nije čudo što i oni drže
prirodnim pravom Srbije, da te "zapadne srpske
krajeve" pridruži jedinstvenoj Srbiji, jer u njima
su «od vajkada» živjeli Srbi i «odvajkada» pisali
srpskim nacionalnim pismom, a tek od nedavno tu
se uz latinicu javilo i hrvatsko ime.
Hrvati
su vjekovima pred osvajačima s istoka gubili svoj
državni teritorij i povlačili se sve više prema
zapadu, dok od stare hrvatske države ne preostade
samo ova sadašnja Republika Hrvatska. Središnji,
istočni i jugoistočni dijelovi nekadašnje hrvatske
države dijelom pripadoše Srbiji (Srijem), dijelom
Bosni i Hercegovini (Turska Hrvatska), a dijelom
Crnoj Gori (Boka Kotorska s primorjem). Gubljenje
teritorija pratilo je trajno smanjivanje broja
hrvatskog žiteljstva. Što zbog izseljavanja, a
još više zbog prevjeravanja na islam i srpsko
pravoslavlje, kao i zbog doseljavanja novih žitelja
iz unutrašnjosti Balkana pod turskom vlasti, danas
su Hrvati u tim izgubljenim područjima ostali
u manjini prema novonadošlim ili novonastalim
narodima: Srbima, Crnogorcima i Muslimanima. Pored
teritorija, otimala se i otima, a danas ruši i
pali, i hrvatska kulturna baština. A hrvatska
ćirilica, bosanica ili bosančica, kako god ju
nazivali, i spomenici njome pisani predstavljaju
značajan dio stare hrvatske kulturne baštine.
Mlađi naraštaj nije toga dovoljno svjestan, jer
u obje Jugoslavije nije imao mogućnost kroz školovanje
istinito upoznati svoju ni političku, ni kulturnu
povijest. Nametalo se shvaćanje kako su svi pravoslavni
u Jugoslaviji Srbi, a ćirilsko pismo isključivo
srpsko nacionalno pismo. Povijesna je istina,
međutim, da su se Hrvati uslijed svojeg geopolitičkog
smještaja na razmeđu kultura i Crkava u svojoj
više nego tisućljetnoj povijesti sve do XIX. st.
služili s dva jezika: hrvatskim i latinskim, te
sa tri pisma: glagoljicom, latinicom i ćirilicom,
ali posebnom, hrvatskom ćirilicom.
Literatura
Vinko
Grubišić: Grafija hrvatske lapidarne ćirilice,
KHR/Ziral, Barcelona/Mostar 1978
Alija
Isaković, Milosav Popadić (ured.): Pisana riječ
u Bosni i Hercegovini, Veselin Masleša, Sarajevo
1982
Eduard
Hercigonja: Tropismena i trojezična kultura
hrvatskoga srednjovjekovlja, MH, Zagreb 1994
Marko
Vego: Zbornik srednjovjekovnih natpisa Bosne
i Hercegovine, I.-IV., Sarajevo 1964
Ivan
Supičić (ured., edicija HAZU): Hrvatska i Europa:
Rano doba hrvatske kulture, AGM, Zagreb 1997
Rječnik
crkvenoslavenskoga jezika hrvatske redakcije,
A do Vred', Staroslavenski institut, Zagreb
2000
Eduard
Hercigonja (ured., edicija HAZU): Hrvatska i
Europa: Srednji vijek i Renesansa, AGM, Zagreb
2000
Ivan
Mužić: Hrvatska kronika 547.-1089., MH Split
1999
Vjekoslav
Štefanić (ured.): Hrvatska književnost srednjega
vijeka, NZMH, Zagreb 1969
Mak
Dizdar (ured.): Stari bosanski tekstovi, VM,
Sarajevo 1969
Zbornik
Hvala Krstjanina, faksimil, transkript i komentar,
ured. Nevenka Gošić, Biserka Grabar, Vera Jerković,
Herta Kuna, Anica Nazor: redaktor Herta Kuna,
ANUBiH i Svjetlost, Sarajevo 1986
Hrvatskoglagoljski
misal Hrvoja Vukčića Hrvatinića, faksimil, transkripcija
i komentar, ured. Biserka Grabar, Anica Nazor,
Marija Pantelić: redaktor Vjekoslav Štefanić,
Zagreb-Ljubljana-Graz 1973
Brozović,D.,-Ivić
P.: Jezik srpskohrvatski/hrvatskosrpski, hrvatski
ili srpski, JLZ Miroslav Krleža, Zagreb 1988
Brozović,
Dalibor: Hrvatski jezik, njegovo mjesto unutar
južnoslavenskih i drugih slavenskih jezika,
njegove povijesne mijene kao jezika hrvatske
književnosti, Zagreb 1978
Poveznice
http://www.hercegbosna.org/ostalo/hvalov.html
Hvalov zbornik
http://www.hercegbosna.org/ostalo/divkovic.html
Matija Divković
http://www.croatianhistory.net/etf/et04.html
Croatian Cyrillic Script
http://www.hercegbosna.org/ostalo/jezik.html
Hrvatski jezik
http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=20971
Jaroslav Šidak: KOPITAROVO BOSANSKO EVANDjELJE...
http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=21224
Jaroslav Šidak: O AUTENTICNOSTI I ZNACENJU JEDNE ISPRAVE BOSANSKOG «DJEDA» (1427)
http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=21467
Vladimir Mošin: ĆIRILSKI RUKOPISI I PISMA NACIONALNE I SVEUČILIŠNE BIBLIOTEKE U ZAGREBU
http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=21217
Vladimir Mošin: METODOLOŠKE BILJEŠKE O TIPOVIMA PISMA U ĆIRILICI
http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=21218
Herta Kuna: REDAKCIJE STAROSLOVENSKOG KAO LITERARNI JEZIK SRBA I HRVATA
http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=21111
Josip Hamm: APOKALIPSA BOSANSKIH KRSTJANA
|